ČESKÉ NEXVĚDOMÍ

ČESKÉ XXSVĚDOMÍ

ČESKÉ XXXVĚDOMÍ

ČESKÉ NESVĚDOMÍ

ČESKÉ NEXVXXXXÍ

ČESKÉ NEXVĚDXXÍ

ČESKÉ NESVĚDXXÍ

Ján Simkanič

České nesvědomí

Esej České nesvědomí a výbor textů z blogu Simindr.cz.

Kniha a e-kniha vydaná ve vlastním nákladu autora.

Autor: Ján Simkanič

Vydal: Simindr.cz v Praze v srpnu 2013

Kontakt: ceskenesvedomi@simindr.cz

Web: www.ceskenesvedomi.cz

Cena tištěné knihy: 190 Kč

Cena e-knihy : 90 Kč

Veškerá práva vyhrazena.

Na obálce použita koláž se sochou Kůň Davida Černého.

Marianně a Martinovi. Na kuráž.

Cena tištěné knihy České nesvědomí je 190 Kč a její elektronické verze 90 Kč. Cenu jsem nanastavil proto, abych vydělal hromadu peněz, pokud by snad někoho taková legrační představa mohla napadnout. Vaše příspěvky však pro mě mají opravdu velikou symbolickou a motivační hodnotu.

Pokud jste tuto cenu uhradili dle instrukcí na webu www.ceskenesvedomi.cz, můžete si být jisti, že si vaší podpory skutečně velice vážím, moc vám za ni děkuji a že všechny příspěvky poctivě uvedu ve svém daňovém přiznání. Zároveň pevně věřím, že tohoto výdaje nebudete po přečtení mých textů litovat a že vám poskytnou inspiraci pro vaše další přemýšlení.

Pokud jste studentka či student, učitelka či učitel, novinářka či novinář, jsem rád, že jste si e-knihu stáhli. Přečtěte si ji bez rozpaků zadarmo, jste mými hosty.

Pokud do uvedených skupin nepatříte, a přesto jste se rozhodli si mou knihu přečíst bez zaplacení, nemá smysl vám v tom bránit. Přeji vám, abyste to měli srovnané se svým nesvědomím, protože by mi bylo líto, kdyby zrovna taková věc narušila vaši osobní karmu.

Děkuji vám mnohokrát za podporu

Ján Simkanič, toho času autor a vydavatel

Přede vším

Skvrny na vlastním svědomí nelze vyčistit bez porušení podstaty látky vlastního sebeklamu. (variace na Hrabala z recenze filmu Pouta)

Nenapadlo by mě, že se někdy budu pokoušet udělat výběr textů ze svého blogu. V mém blogovacím psaní nikdy nebyl jasný plán, natož pak systém či strategie směřující k nějakému promyšlenému tvaru. Blogování je pro mě způsob utřídění myšlenek, způsob nahození poznámek k přemýšlení, cesta, jak si ověřit, že se ubírám správným směrem. Ani volba témat nebyla nikdy cílená, šlo spíše o kombinaci náhody, času na psaní a potřeby ukázat na něco, co mi ve veřejné debatě chybělo.

V poslední době jsem však zjišťoval, že se k některým těm textům bezděčně vracím - že odkazuju do archívu, místo abych vymýšlel nový komentář na to, co se právě děje. Protože jakkoliv se ty komentáře vyjadřují k událostem aktuálním před několika lety, spojuje je jeden společný jmenovatel, který na důležitosti neztratil. Dopředu jsem si ho neuvědomoval, ale nejspíš ho do svého psaní podvědomě pořád promítám. S odstupem času jsem ho už schopen identifikovat a pojmenovat.

A tak jsem ty texty zkusil vybrat a dát dohromady a vetknul jsem jim jako onen společný jmenovatel troufalý název České nesvědomí. Stejným názvem jsem opatřil i rozsáhlejší úvodní esej, která slouží jako zastřešující text, dává textům trochu širší rámec a doplňuje mezery mezi nimi.

Složil jsem do jednoho celku mozaiku pokusů poukázat na českou neschopnost vyrovnat se s vlastní minulostí a svědomím, neschopnost přestat obalovat prohnilé kousky identity do chatrného pozlátka, které jsme schopni vidět jen my sami, neschopnost pořádně vyčistit zrcadlo, do kterého se každý den koukáme. Neschopnost, která ústí do předstírání hrdosti, výjimečnosti a nadřazenosti a kterou o to silněji pak kompenzačně doprovázejí zahořklost, frustrace, závist, pohrdání, zpochybňování a zesměšňování čehokoliv, obzvláště opravdovosti, zápalu a nadšení, vytrvalého úsilí a přirozené sebedůvěry.

Česká duše ještě nedozrála pro dospělé přijetí toho, čeho byla svědkem či aktivním účastníkem. Odmítá akceptovat svá selhání, svou slabost a nedokonalost a tohle těžké závaží na nohou jí brání, aby se rozletěla s plnou silou a rozhodností do světa. Žije výmluvami, omluvami, předstíráním, zavíráním očí. A protože si toho je uvnitř sebe sama (pod)vědoma, jen to nikdy veřejně a otevřeně nepřizná, brání se sebeshazováním, ironií a humorem, který však nikdy nemůže zajít příliš daleko a odhalit dřeň. Pokrytecká laskavost odvážně pomrkávající z bezpečného úkrytu a kdykoliv připravená ukázat na jiného viníka.

Lze možná doufat, že je to do značné míry generační záležitost, byť při pohledu na stanoviska, starosti a zájmy velké části mladší generace si tím nejsem až tak jistý. O to víc cítím motivaci té sebereflexi pomoci, jakkoliv vím, že dopad těchto textů nebude o moc větší, než byl doposud - tedy prakticky žádný. Přesto se domnívám, že pokud se nám nepodaří nahlédnout na sebe z realistické perspektivy, zůstaneme navždy po kolena v blátě vlastní minulosti, frustrací a komplexů. Přestaneme-li si namlouvat něco, co nejsme, můžeme naplnit to, co bychom mohli být. Nikdo jiný to za nás neudělá.

Všechny texty jsem pro potřeby tohoto vydání prošel a zkorigoval místa, která byla příliš poznamenána rychlým stylem denního psaní, přesněji spíš nočního, protože obvykle píšu až po setmění. Podobou, emocemi a mírou znalosti věci odpovídají datu svého vzniku. Některé formulace nebo argumenty se občas zopakují, bohužel je to důsledek toho, že všechny texty stály dříve zcela samostatně. Výhodou pro dnešek by však mělo být, že jsem všechny dodatečně opatřil poznámkami pod čarou času komentujícími s odstupem další vývoj nebo současné vnímání tehdejších událostí.

Zároveň bych chtěl velice poděkovat všem, kteří vzniku a finální podobě této knihy jakýmkoliv způsobem pomohli, za podporu i slova povzbuzení, která mi usnadnila celou práci dokončit. Za neocenitelné rady, tipy, připomínky, komentáře a všemožnou další nezištnou pomoc však patří nekonečný dík především Ivaně Vávrové, Lence Petrašové, Olze Biernátové, Michalu Krausemu, Petru Koubskému, Josefu Bouškovi, Patricku Zandlovi, Josefu Šlerkovi, Marku Antošovi, Jindřichu Šídlovi a Davidu Slížkovi. Děkuju vám všem.

Největší zásluhu na celé knize však má Sylva, bez které by nic z toho nebylo, už proto, že má se mnou svatou trpělivost a je mým svědomím už skoro dvacet let.

JS

21. srpna 2013

České nesvědomí aneb Putování české duše do světa za zrcadlem

14. srpna 2013

Josef Abrhám běží karlovarskou kolonádou v roli falešného číšníka Dalibora Vrány pronásledován stádem pravých číšníků. V civilu slušný, nenápadný knihkupec se ve městě s nejhorší šmelinářsko-snobskou pověstí v číšnické uniformě právě ocitl na vrcholu své závratné podvodnické kariéry. V patách mu jsou příslušníci povolání, jež bylo jedním z nejtypičtějších symbolů zkorumpovanosti socialistické doby. Do toho hraje klasická píseň Severní vítr se slovy „k nohám ti dám zlaté pruty, nebo se vůbec nevrátím“.

Podvodník Vrána nakonec uteče, přesněji - strhne ze sebe falešné vlasy a vousy a splyne s davem; osvědčenější taktiku pro nenápadnost ostatně v Čechách nenajdete. A pak se dokonce troufale postaví do čela svých pronásledovatelů a všechny zmanipuluje tak, že zůstanou zavřeni čekaje na policii (tehdy Veřejnou bezpečnost), pro kterou se jako jejich zástupce nechá sám vyslat. Mezitím zkasíruje hosty všech restaurací čekající na placení, a než se zavření číšníci stačí vzpamatovat, ujíždí jim i se všemi penězi.

Těžko se hledá umělecky výstižnější zobrazení paradoxů české duše a emocí vyvolávaných jejím pozorováním než právě tahle scéna z filmové komedie Vrchní, prchni!

Český divák Vránovi logicky drží palce, vždyť je tak snadné se s ním ztotožnit! Obyčejný český člověk, milý, hodný, slušný, neúspěšný, v „přirozené“ míře podvádějící své ženy, tak pochopitelně závidějící svým úspěšným spolužákům a přátelům, kteří v tom umějí chodit o mnoho lépe než on, toužící se taky jednou mít „jako prase v žitě“. Na rozdíl od tiché a pasivní většiny, která je na tom úplně stejně, se však odvážil vzít osud do svých rukou. Způsobem nikoliv poctivým a legálním, přesto však originálním a nápaditým a s obdivuhodnou schopností improvizace, která je považována za téměř národní vlastnost. Způsobem vlastně i docela ospravedlnitelným v režimu, který jiné než nepoctivé způsoby rychlého zbohatnutí nenabízel.

Tento obraz také přináší odpověď na to, proč Češi dokážou zcela bez problémů a uzardění milovat, nebo alespoň obdivovat své anti-hrdiny. Pokud jsou aktivity za hranicí dovoleného jediným zbylým způsobem, jak v rámci existujícího systému překonat šeď a prázdnotu každodenního přežívání, pak ani nevadí, že vzpoura vypadá jako obyčejná zlodějna. Zvlášť když stejně kradou skoro všichni, kdo nechtějí okrádat rodinu.

Filmová postava tak naplňuje český sen o tom, jak na systém vyzrát, pokud by k něčemu takovému našel člověk odvahu. Češi ji nacházeli často, ovšem jen v míře odpovídající malým melouchům a malým domů, drobnému uplácení a protekcím považovaným za standard, bez kterého to nešlo. Nic velkého, jen takové to domácí maloměšťácké šizení. Když však z lůna českého prostředí vzejde postava, které se podaří udělat díru do světa a zůstat přitom pořád „jedním z nás“, lze jí prominout téměř všechno. I proto sklízel takový úspěch knihovník/číšník Vrána, i proto získali respekt Václav Klaus či Miloš Zeman. Oni nejsou výjimeční ve své jinakosti. Vydělují se pouze svou odvahou, vůlí, zarputilostí nebo chcete-li, drzostí prosadit se, přestože jsou jinak ze stejného těsta jako my všichni. Rozumíme jim, protože z nás vyšli, obdivujeme je, protože ze základu společného nám všem dokázali vytěžit maximum.

Polský fanda českého národa Mariusz Szczygieł v jednom nedávném rozhlasovém rozhovoru Čechy označil s úsměvem a v laskavém tónu za líné. De facto tak objasňuje, proč se těší pověsti tolerantního, mírumilovného národa. Z druhé strany to však lze vykládat jako ignoranci, nechuť bojovat za cokoliv, co přesahuje vlastní zájem, absenci směřování a zvýšenou ochotu podřídit se. Nanejvýš improvizovat v rámci možného - při minimálním úsilí, s co nejmenšími náklady a závazky.

Český národ dokáže generovat šikovné, chytré a vzdělané lidi s rozhledem a skvělými nápady, náš průměr je na tom i ve srovnání se světem velice dobře. Ovšem jen malá část na sebe dokáže vzít riziko, vsadit na jednu kartu, jít za svým cílem, ať je jakkoliv vzdálený. Ti odvážní, vyzbrojení solidním základem do začátku, často dokážou velké věci - ve sportu, ve vědě, v umění i v podnikání, zvláště pokud na domácí prostředí přestanou brát ohled.

Češi obecně nechtějí riskovat, nechtějí překonávat sami sebe. I proto si nejraději vybírají nejjednodušší řešení, proto dávají přednost vůdcům, kteří jim je slibují, proto nevidí za horizont nejbližších let, proto jim byla vždy bližší košile než kabát. Raději dají všechno všem, než aby zkusili získat něco navíc s rizikem, že by mohli mít méně. Drží se zuby nehty osvědčených vzorců až do chvíle, kdy negativa převáží nad přínosy, nebo je to už skutečně trapné (viz obliba socialistické populární hudby a režimních televizních seriálů), jen aby nemuseli vsadit na něco, co ostatní neschválí, i proto si pěstují svůj povýšený nadhled nad zbytkem světa, který viděli jen díky organizovaným hromadným zájezdům do nejturističtějších destinací, aby nemuseli překonávat strach z neznámého, i proto jsou pyšní na ponožky v sandálech a jako jediní na světě pijí světové piccolo. Proto mají nejraději „laskavý humor“, zatímco potřebnou chytrou a tvrdou politickou satiru si nedovedou vypěstovat. I proto všemu rozumějí nejlépe, jen aby nemuseli zírat do očí pravdy, která je tak moc odlišná od toho, co si o sobě a jiných namlouvají.

I proto si nepřipustí, že by v minulosti za něco nesli odpovědnost, protože tíha odpovědnosti znamená riziko konfrontovat se i s nepříjemnými stránkami vlastní duše. Proto svou duši balí do chladivého a konejšivého zábalu nesvědomí, které sice neposkytne potřebnou, ale bolestivou terapii, zato však uleví a nechá zapomenout a pomůže vydržet do dalšího dne.

Nesnesitelná snadnost útěku před vlastním svědomím

Němci to po druhé světové válce měli opravdu jednoduché. Své viny nemohli popřít. V ruinách rozbombardovaných měst se nebylo kam schovat - před odpovědností, před vinou, před vlastním svědomím. Nemohli se nijak vymluvit na to, že s hrůzami posledních let neměli nic společného, že za ně mohl někdo jiný, že to všechno udělali nějací cizí „oni“.

Přesto i v takové situaci se Němci snažili před sebou samými zavřít oči, zapomenout, odvrátit pozornost, vymlčet, vyhnout se bolestivému zpytování svědomí, přenést očistu na jiné. Až otázky další, nezasažené generace přinesly větší veřejnou sebereflexi, konfrontaci názorů, pojmenování a akceptaci vin, vedly k pomalé cestě za smířením. Desítky let po válce sice ještě některé případy dokážou otřást veřejnou debatou - jako případ přiznání spisovatele Gūntera Grasse o jeho působení v Hitlerjugend - ale už nikoliv jako zpochybnění způsobu, jakým se celé Německo se sebou samým dokázalo vyrovnat. Naopak, Němci jsou v dějinách možná nejobdivuhodnějším příkladem toho, jak národ může akceptovat a překonat vlastní stín.

Mohlo k tomu dojít právě proto, že nebylo kam uhnout. Lidský mozek není nastaven na přiznávání chyb. Jak potvrzují mnohé studie, knihy a zkušenosti, pravdu lze popřít snadněji než sebe sama. Jenže Hitler, holocaust, největší světový konflikt a desítky milionů mrtvých uprostřed nejcivilizovanějšího prostoru planety jsou zrcadlo, kterého se nezbavíte a které nejde rozbít. Je všude kolem vás, stejně jako paměť činů, pro které zpětně nelze najít obhajobu. Na to nestačí žádný příběh.

Komunistické revoluce, jejichž ničivost byla v kvantitativních měřítcích srovnatelná nebo větší (Rusko, Čína), příběh na své ospravedlnění mají - na rozdíl od hitlerovského Německa, kde šlo o podmanění světa a nastolení tisícileté říše, jsou vykládány jako lákavě znějící osvobození mas od útlaku a poroby ve jménu nové éry, která bude patřit všem. I proto je o tolik obtížnější dekonstruovat zlo, k němuž ty plány a jejich realizace vedly, a shodnout se v rámci celé společnosti na jeho odsouzení. V jejich případě se až příliš často sahá k omluvě v podobě dobrých úmyslů, kterými byla ta cesta do pekel dlážená, a řada lidí se na zvěrstva ve jménu Dobra dívá shovívavěji než na zvěrstva páchaná ve jménu knírkatého Zla. Dokonce jak Čína, tak Rusko dnes dokážou hrát zásadní politicko-ekonomickou hru v globálním měřítku, aniž by se s minulostí museli jakkoliv vypořádávat, aniž by trpěly výčitkami kvůli budování autoritativního režimu.

Proti všemu výše uvedenému bylo komunistické Československo i se svými popravenými, mrtvými, mučenými, vězněnými, vyhnanými, sledovanými, manipulovanými a nesvobodnými téměř růžovým sadem. Sice s pár polámanými keři, údržba taky nic moc, ale nějaká ta lavička na sluníčku sem tam mrak se dala najít skoro vždycky. Navíc síly režimu postupně slábly a ke konci už z něj byl jen vystrašený zahořklý senilní důchodce, který se sice uměl nenávistně ohnat holí a práskat fízlům puberťáky, ale jinak spíš jen těžce sípal a volal po kapačkách od Sovětů. A při troše šikovnosti se mu dalo vyhnout nebo utéct; a nebo uctivě nahlas pozdravit a on vás celkem nechal být nebo se dokonce přimluvil.

Těžko pak v sobě hledat motivaci a sílu hrabat se v tom všem, zvlášť s odstupem času, kdy už vlastně o nic nejde a všechno je to zdánlivě pryč. Když místo černé a bílé národ vnímá spíš 50 odstínů šedé a ještě neví, jestli se mu v nich žilo dobře nebo špatně nebo tak nějak mezi tím. Když navíc za všechno mohly velmoci a nám nezbylo, než se přizpůsobit a nějak přežít. Když i to nově opěvované Dobro, díky němuž se zas může svobodně dýchat, má samo spoustu másla na hlavě, a jak už ze základní školy z předrevolučních časů všichni víme, jde mu stejně jako dosavadním okupantům jen o nový prostor pro jeho tradiční imperialistické touhy. Očekávat v takové situaci nějakou zásadnější míru sebereflexe by mohl jen naivní idealista.

Kdo neskáče, ten neskáče

Českým prostorem procházely dějiny netradičním způsobem. Nikoliv extrémně násilně, nikoliv likvidačně, nikoliv v existenciální konfrontaci postavené na volbě buď život, nebo smrt. Navíc se téměř vždy dala najít méně konfliktní cesta relativně přijatelného přežití. Při všech problémech a turbulencích doby celkem pohoda. Kraj se strdím a mlékem, mírně zvlněné kopečky s relativně slušnou obživou, klid na práci a slušný život v rámci momentálních limitů. Česká kotlina měla často podivuhodné štěstí a lid v ní se vlastně vždycky měl docela dobře.

Mobilizujte v takové situaci síly k něčemu jedinečnému, riskantnímu a odvážnému, k boji za velké ideály, za sen. Budujte národní identitu s jasnou vizí a směřováním, obětujte se pro ideály, když za ně nemusíte bojovat. Svým způsobem jsme opravdu v něčem byli Švýcarskem východu, malou klidnou zemí s bohatstvím větším než mají sousedi, kde se nepíšou historické zápisy do celosvětových dějin. Bohužel Švýcarskem bez jeho skutečně extrémního bohatství, bez jeho atypické a mimořádně dlouhé politické a náboženské tradice, bez jeho respektu k zákonu a právu, bez jeho specifické kulturní a etické podstaty.

Ačkoliv jsme většinou netrpěli obrovskými ztrátami na životech, majetku či krajině, největší zásahy utrpěl charakter. Je hořkým paradoxem, že nejspíše řadě zbabělých rozhodnutí našich předků vděčíme za to, že jsme vůbec na světě, ovšem s genetickou zátěží dlouhodobě ohnutých zad. Ostatně v kolika zemích na světě nechali obyvatelé vyhrát komunistickou stranu v ještě relativně demokratických volbách? (V roce 1946 přitom i na Slovensku před komunisty vyhrála Demokratická strana).

Střídání vládců, ideologií a epoch vyvracelo kořeny všeho předešlého, žádné uspořádání nedostalo dostatečný čas na to, aby přetrvalo, aby se zarylo pod kůži, aby mělo na co přirozeně navazovat, aby mohlo přestát jakékoliv otřesy. Nová éra vždy radikálně popřela tu předchozí. Pravidelně jsme přicházeli o nejvzdělanější lidi. Už po Bílé hoře zmizela protestantská elita, nová republika vystavila stopku šlechticům císařské éry, nacisti rozdělili obyvatelstvo podle národnostního klíče a odstartovali segregaci a likvidaci lidí a jejich masivní stěhování po celé Evropě.

Edvard Beneš, jemuž polistopadoví politici uzákonili přídomek „zasloužil se o stát“, dvakrát vydal zemi cizí totalitě, přičemž před tou první utekl mezi prvními a druhé svou zestárlou neschopností umetl cestu. Se Sověty v zádech se zbavil sudetských Němců a na jejich místo do rozvrácených krajů instaloval vykořeněné lidi z východu. Komunisti pak zlikvidovali zbylou intelektuální elitu i velkou část střední třídy a vládu nad zemí převzaly plebs a lůza ve jménu světlých zítřků dělnické chudiny a všech, kteří jdou s námi. Srpen 1968 jen stvrdil slabošství našich lídrů a celkovou deziluzi ze zmarněné naděje a víry, kterou k nim okupovaný národ naivně choval.

Sametový zlom opět znamenal ideologický převrat a zmatek v duších. Kdesi se přitom sice vznášel pitoreskní duch první republiky jako drobná naděje, z jejíhož popela by bylo možné vzkřísit novou identitu, jenže stejně už nikdo nevěděl, jak vypadala, a každý si ji navíc, pochopitelně, představoval úplně jinak, zvlášť po desetiletích antikapitalistické masáže, na níž jistě byla zrnka pravdy. Ani černobílé obrázky bezstarostných filmů pro pamětníky na tom nic nezměnily.

A tak na kraji 21. století stojíme jako národ bezradně uprostřed světa, který dnes vypadá jinak než včera a zítra nebude vědět, jak vypadal dnes, a nevíme, čí jsme. Kdo jsme. A co se sebou počít. Jak snadné bylo všechno svádět na jiné - Germány, Habsburky, versailleské mocnosti, nacisty, sudeťáky, jaltské velmoci, Sověty, komunisty, Američany a znovu to Německo... Těžko hledat k budování identity lepší prostředek než společného nepřítele, bez něj však padá řetěz z kola.

Dnes sice můžeme na stížnosti a výmluvy používat Evropskou unii, ale tenhle strašák taky funguje jen někdy a jen na někoho. Jak bychom chtěli, aby nám do všeho mluvila, abychom proti tomu mohli pasivně protestovat, abychom si z ní mohli dělat legraci, abychom se mohli vymlouvat, že kvůli ní nic nesvedeme! Oč by všechno bylo snadnější! Jenže zadostiučinění v podobě skutečně věrohodné záminky pro přenos odpovědnosti z našich beder na někoho jiného nepřichází. Zákaz pomazánkového másla či tuzemského rumu jí jistě není (mimochodem v tomto duchu je zcela logiké, že typicky nejvíce emocí a fám vůči EU vzbuzilo omezení našeho práva vyrábět náhražky) a balené koblihy byly jen fáma. I to euro nemusíme přijmout, když se nám zrovna nechce. Snad jen zákaz těch klasických žárovek je jasná ptákovina.

Co zůstává? Kupónová privatizace je jen a jen naše, přece bychom nepřebírali úspěšné vzory od jinud. Bankovní socialismus jsme si také rozvrátit dlouho nedali. Kmotři? Možná tu máme italský odvar, ale na Itálii to svést nemůžeme, i když pro know how jezdíme až do Toskánska. Předražené dálnice? Nefunkční státní systémy? Cinklý fotbal i veřejné losovačky? Špatné podnikatelské prostředí? Zkorumpovaní úředníci? Všemocný a netransparentní ČEZ? Úder solární energií na solar rozpočtů? Největší míra alkoholismu a drog mezi mladistvými, nemožnost omezit kouření, největší pokrytí hazardem v Evropě, pokles úrovně vzdělání? Na koho svalíme tohle? Nebo na to chceme být hrdi jako na to světové piccolo a ponožky v sandálech?

Masaryk, Wichterle, Heyrovský, Kožená, Kubelík, Janáček, Dvořák, Jágr, Hašek Dominik, Hašek Jaroslav, Navrátilová, Lendl, Havel, Kundera, Menzel, Svěrák, Baťa, Herzigová, ano, i Dolly Buster dosáhli celosvětových úspěchů. Díky nim dokážeme toužit po výjimečnosti a v odlesku jejich slávy propadáme falešnému uspokojení, že i my sami, bez slavného jména, jsme výjimeční. Naše malé neodvážné duše dokáží být nemístně pyšné na výsledky, kterých nedosáhly, přivlastňovat si je a vymezovat se jejich prostřednictvím vůči ostatním, aniž by cítily potřebu potvrzovat je vlastními činy, přesněji aniž by jim vadilo, že je žádné činy nepotvrzují. Vždyť k přepisování dějin stačí jedna výhra dvacítky kluků v hokejovém turnaji.

Jenže z cizího úspěchu lze také žít jen chvíli a sobě samým neutečeme. Jakkoliv vlastní ambice přenášíme na úspěšné, jakkoliv se při svých selháních vymlouváme na ty mocnější, kteří nás mají v hrsti, nakonec se pohledu do zrcadla stejně nevyhneme a musíme si přiznat, že si do vlastního hnízda kálíme sami a že nás k tomu nikdo nenutí.

Náš recept na změnu se však nepromítá ve větším úsilí, ale naopak ve větším zpochybňování jakékoliv snahy po změně, ironizujeme vše, co by mohlo naši spokojenou odevzdanost narušit. Z nouze reálné či zdánlivé nemožnosti ovlivnit chod velkých dějin jsme udělali ctnost nadhledu, sarkasmu a výsměchu, který má sloužit jako (sebe)potvrzení vlastní výjimečnosti bez možnosti a nutnosti jejího dokazování. Češi přece vždy věděli, jak se svět točí, všemu rozuměli a všechno jim bylo jasné, jen si to nechávali pro sebe a neříkali to na veřejnosti, aby nebyl průser.

Vypěstovali jsme si silný pocit výjimečnosti, aniž bychom ho museli každodenně obhajovat v konkurenci jiných světonázorů. Jó, kdybychom měli svobodu, to bychom teprvá všem ukázali! Ale takhle? Copak to jde? Jasně, plníme plán na 180 procent, i když víme, že je to celé nesmysl, ale nenechme se mýlit - stejně je to všechno jen hra a šidíme, kde se dá. A něco z toho se hodí domů, copak bysme na to při těch platech měli? Opisujeme donekonečna bludný kruh někdy mentálně očišťující, jindy však samoúčelné a pasivitu ospravedlňující absurdity.

Málokterý národ dokázal být tak efektivní ve vytváření vlastní mytologie, poměřujeme-li efektivitu reálným významem skutečných či vymyšlených historických událostí vůči síle mýtů, které kolem nich vznikly. Vždyť praotec Čech v naší tradici získal takřka Mojžíšovské rozměry a Říp je pravděpodobně nejnižší hora, která se kdy stala tak zásadním symbolem národní státnosti (455 m. n. m.).

Do značné míry uměle, byť obdivuhodným způsobem stvořená obrozenecká pýcha na odkaz minulosti, na neexistující nebo idealizované „zakladatele a otce národa“ a jejich dědictví se staly předpokladem semknutí etnika kolem společného jmenovatele. Nutno uznat, že výsledek byl pozoruhodně úspěšný.

Reinkarnací minulosti však proces neskončil. Mytologicko-ideologické prvky se přirozeným způsobem dál hledaly, tvořily a nacházely i v novodobých událostech, velké ideály se promítaly do ikonických obrazů nejvýraznějších osobností, jimž byly připisovány vlastnosti odpovídající panovníkům či světcům, kterých se nám nedostávalo. Celým českým dějinám se politici a historici pokoušeli vetknout jejich hlubší smysl, najít pro ně srozumitelné a sjednocující velké vyprávění.

Ovšem nevyhnutelná propast mezi realitou a ideálem ústila v proces ikonizace postav veřejného života, v potřebu jejich obraz a odkaz chránit před všemi pochybovači a kritiky, v úzkostlivou péči o správnou interpretaci jejich činů. Nejvíce tím bylo pochopitelně poznamenáno čapkovské tatíčkovství T. G. Masaryka a jen zdánlivě nelogicky se v té souvislosti jeví, že sám Prezident Osvoboditel měl potřebu svou osobu a své zájmy hájit v denním tisku nikoliv pod vlastním jménem, ale pod vymyšlenými pseudonymy. Vždyť ikona si ruce nešpiní nebo aspoň nenechává stopy. Ruku v ruce s tím šly samozřejmě zájmy čistě mocenské a poziční, o to silněji po Masarykově smrti především ze strany Edvarda Beneše, který nezpochybnitelný Masarykův odkaz potřeboval pro obhajobu vlastního prezidentství a svého odkazu.

Už v základu oslavované první československé republiky bylo cosi nepřirozeného, umělého, co sice umožnilo její vznik a přetrvání v klidnějších časech, co se však zhroutilo jako domeček z karet, jakmile k tomu byla první příležitost. Když národu chybí obecně sdílená tradice a kontinuita, zdůrazňuje potřebu jednoho výkladu na úkor demokratické konfrontace názorů a skupinových zájmů ze strachu před zpochybněním jediné pravdy, která má vítězit. A protože má málo výjimečných osobností, zbožšťuje své vůdce a upřednostňuje roli jednotlivce na úkor systémových a procesních pravidel.

To chvíli může fungovat, avšak v delším čase, při střídání fáze očekávání a fáze zklamání, a také s oslabením či úmrtím klíčových osobností přicházejí ke slovu ti, kteří dosud byli ostrakizováni. Roste polarizace společnosti, frustrované skupiny obyvatel jsou slyšet stále více a nárokují zasloužený prostor a vliv, který jim dosud byl upírán. V křehké konstelaci pak stačí málo, aby se situace vyvinula špatným směrem, zvláště když k tomu přispěje opakované selhání lídrů, předznamenávající a předurčující rezignaci národa na významnější úsilí o přežití ve chvíli, kdy přijde fatální rána.

Hladit po srsti, prosím

Navzdory všem okolnostem zmíněným výše jsme po listopadové revoluci v roce 1989 měli jedinečnou příležitost kontinuitu freudovských komplexů českého nesvědomí přetrhnout. Měli jsme šanci projít skupinovou terapií a přiznat si, že naše mentální nastavení neodráží tak zralý, vyspělý, velkorysý, sebevědomý národ, jaký v sobě vidíme. Ahoj, já jsem Čecháček, trochu srab, trochu měkkej, nenarovnám hřbet a dost si o sobě myslím, ale umím si vždycky nějak poradit a nezkazím žádnou legraci, pokud teda o nic nejde.

Jenže to bychom se museli dostat do rukou jinačích psychoanalytiků, než byla svatá trojice posametového čtvrtstoletí Havel, Klaus a Zeman. Václav Havel sice dokázal na začátku roku 1990 v prvním prezidentském projevu národu říci, že „naše země nevzkvétá“, ale tím skutečná psychoanalýza a sebereflexe skončila.

Nepřekvapí, že Československo bylo na chvostu zemí, kde v roce 1989 došlo ke zhroucení totality. I sametová revoluce se nám tak nějak stala. Režim implodoval a ve srovnání s jinými zeměmi jsme se při vší úctě k aktérům revoluce, naději a pohybům, jež vyvolala, museli o změnu nejméně snažit a taky všechno proběhlo docela rychle a klidně.

Za normálních okolností by se českým (česko-slovenským) prezidentem Václav Havel stát nemohl. Nesměle se projevující intelektuál, umělec, bohém a sukničkář není typově tím, koho by si jako svého přirozeného zástupce zvolil maloměšťácký národ. Ale stalo se a s odstupem času se ukazuje, o kolik Havlův kredit přesahoval jeho současníky a hlavně ty, kteří přišli po něm. Přesto už v jeho rozhodnutích lze najít klíč k traumatům, s nimiž se potýkáme dodnes.

V opojení kouzlem hesla o lásce a pravdě vítězící nad zlem a nenávistí a schovaní za idealistickým heslem „Nejsme jako oni“, rezignovali jsme vědomě na věrohodnou sebereflexi. A Václav Havel, a těžko soudit, nakolik pod vlivem okolností nebyla jiná cesta nebo ta situace a její aktéři už v sobě onu cestu nesli, vykročil za mnoha kompromisy, které rozmělnily, pomačkaly a ušpinily proklamovaný étos Sametu. Možná i tady lze hledat příčinu smířlivého postoje celé veřejnosti vůči tomu, co bylo.

Ve zpětném pohledu se zdá být evidentní, že nepojmenováním a nepřijetím toho špatného v nás jsme zablokovali cestu k tomu, jak být hrdí na to dobré. Zpochybňováním špatných skutků význam těch dobrých zlehčujeme. V našem kolektivním vědomí máme minimum hrdinů, protože neznáme ani své zločince. Piloti RAF nejsou v učebnicích dějepisu na prvních místech, protože v nich nejsou ani komunističtí prokurátoři odsuzující z politických důvodů své spoluobčany k trestům smrti. Pravdu o sobě samých nechceme znát, protože by často nebyla příjemná. Tehdejší traumata raději vytěsňujeme, než abychom se s nimi smířili a dospěli jsme. Lze to ilustrovat na téměř každé diskusi nad případy „vyrovnávání se s minulostí“ - od soudů s prokurátorem Vašem či soudkyní Ludmilou Brožovou-Polednovou, přes soudy rehabilitující protiprávně odsouzené disidenty až po kauzy známých osobností spolupracujících se státní mocí od Jana Kanyzy, přes Jaromíra Nohavicu až po Milana Kunderu či členství různých politiků v totalitní Komunistické straně Československa. Před službou ideálům raději volíme nejméně náročná řešení každodeních starostí. Václav Havel kupodivu nebyl výjimkou.

Ve světle alergicky vyhraněného postoje a činů Václava Klause a ve světle degeneračních procesů probíhajících v českém veřejném prostoru v posledních letech se působení Václava Havla interpretuje mnohem čítankověji, než by odpovídalo tehdejší realitě. Jakkoliv je jeho odkaz silný, inspirativní a především v globální popularitě na dlouhou dobu nepřekonatelný, bortí se Havlův ideál především kvůli velkému rozporu jeho slov a činů. Patosem a moralistním kázáním zanesené idealistické projevy a komentáře byly strhávány na zem minimálně pragmatickými, když ne problematickými skutky.

Už legitimizace komunistického funkcionáře Mariána Čalfy na postu premiéra se setkala s otazníky, i když svou logiku zřejmě měla. Dalším zpochybňujícím momentem bylo popření původního Havlova záměru až slibu, že bude prezidentem pouze do prvních svobodných voleb, které následně porušil hned několikrát. Což možná šlo pochopit v roce 1990, ale o dva roky později, ve chvíli, kdy odstoupil z čela rozpadajícího se Československa, protože s tímto krokem nesouhlasil, už berlička tlaku doby neobstojí.

Prodej poloviny paláce Lucerna do rukou podezřelého Chemapolu také neukazoval, že jsou u Havla ideály vždy na prvním místě. Častokrát také upřednostňoval lidi ze svého mocensko-fanouškovského okruhu a dokázal jim měřit jiným metrem než ostatním, i když vytvářel dojem, že tomu tak není. Zákulisní praktiky mu také nebyly nijak cizí. S některými symboly navzdory svému uměleckému vidění světa vůbec nedokázal pracovat, jako elitní příslušník bytostně elitního prostředí pražské intelektuální smetánky se nešikovně pohyboval jak na slovenské půdě, tak se neubránil necitlivostem vůči sociálně slabším vrstvám. Mezi nejznámější příklady jistě patří známé pohrdání panelovými králíkárnami, které přestavovaly, a pohříchu stále představují, často jedinou možnost přijatelného a cenově dostupného bydlení pro významnou část populace, i když se to ze sousedství Tančícího domu nebo z hradčanských oken nevidí snadno. Obávám se, že mu v politickém chování neprospělo, ani když ztratil svůj intelektuální, povahový, sociální i mocenský korektiv v podobě své první manželky Olgy Havlové.

Také na porevolučního Václava Havla platí variace motta Krylovy písně Marat ve vaně: „Úloha osobnosti v dějinách sestává prakticky z ochoty dotyčné osobnosti zemřít nebo nechat se zabít dříve, než stačila odvolat." Dnes naštěstí není třeba takto extrémních řešení, stačilo by jen včas se stáhnout z veřejných funkcí, což byl a je pro naprostou většinu politických reprezentantů nezvládnutelný úkol, a to včetně Havla samotného. Ačkoliv dříve, když byl na společenském okraji, dokázal, že je za své postoje schopen obětovat i roky života ve vězení, stejně silné gesto včasného odchodu se mu na vrcholu už nepodařilo.

Není divu, že jedním z nejhlasitějších kritiků Havlova působení byl do své brzké smrti právě Karel Kryl, který na novou českou politickou elitu kladl nároky odpovídající jeho zkušenostem ze západního Německa. S odstupem se ještě jasněji než v prvních porevolučních letech ukazuje, jak jasnozřivě viděl, co se s ideály Listopadu děje. Postavil se do role hlasatele špatného svědomí nového režimu, což bylo v euforii nových časů pro zástupce nové moci snadné svést na osobní zahořklost a jeho kritiku přehlížet a odrážet jako negativistické remcání někoho, kdo s námi nežil a má tu drzost kafrat nám z bezpečí emigrace a při svých občasných návratech domů, jak to máme dělat.

Podobně rozporuplný vztah si česká společnost vybudovala k celému disentu, obzvláště tomu v emigraci. Už proto, že mezi domácími a emigranty zela propast rozdílných životů, rozdílné zkušenosti i rozdílné odvahy. Závist a obdiv byly doprovázeny v lepším případě nezájmem, v tom horším záští, pohrdáním a hlubokým odmítáním cizáckého prvku. A roli v tom nehrál jen často zkreslený pohled na míru materiálního úspěchu emigrantů, ale také psychologicky snadno vysvětlitelná averze vůči někomu, kdo prokázal větší schopnosti než já sám - minimálně byl schopen obětovat všechno jen proto, aby se nesklonil. Tento postoj dosáhl takových absurdních konců, že i v roce 2013 se mohla stát funkčním zpochybněním legitimity finálového protivníka v první přímé prezidentské volbě skutečnost, že jeho rodina z Československa emigrovala, když byl ještě dítětem, to vše okořeněné nevybíravými útoky na jeho germánský a šlechtický původ.

Václav Havel nejenže nebyl člověkem z lidu, ale také nebyl člověkem každodenní politiky. Logicky ho musel vystřídat někdo jiný, pragmatičtější a v rámci rozdaných karet politické hry mocensky šikovnější. Je největší polistopadovou tragédií této země, že se dalším nositelem české vlajky nejdříve v premiérské, a pak v prezidentské roli stal zrovna Václav Klaus.

Jakkoliv Václav Havel leckoho dráždil svým stále prázdnějším moralizováním, jakkoliv nebyl schopen uvědomovat si své vlastní limity i častý rozpor mezi svými slovy, činy a politickou odpovědností za stav věcí veřejných, v nichž stále více ztrácel pozici a vliv, přestože je svou aktivní účastí v nejvyšší ústavní funkci legitimizoval, a to včetně těch nejhorších praktik, Václav Klaus šel za svým cílem od samého začátku nekompromisně, přiznaně a s narůstající sebedůvěrou.

Na začátku 90. let vzbuzoval respekt svým ojedinělým stylem a vysokým nasazením, možná svého druhu odvahou či drzostí rozhodnout se pro jedno řešení, jít za ním a nevzdávat se ani v těch nejhorších okamžicích. Ale co je to platné, když je jeho hodnotový kompas ovlivňován psychickými okolnostmi, které by si spíš zasloužily psychoanalytika než cokoliv jiného. A s postupujícím časem diagnóza nabírala stále temnější a méně vyzpytatelný směr.

Václavu Klausovi lze bez jakýchkoliv diskusí přičíst minimálně jednu mimořádnou historickou zásluhu - za téměř idylické rozdělení Československa. Vedle tohoto aktu nejspíš blednou všechna následná negativa, jakkoliv jsme si je s ním mohli odpustit. Pokud jde o rok 1992, je možná naším největším štěstím, že při rozdělení Československa stála právě dvojice Klaus a Mečiar, kteří na rozdíl od jejich souputníků netrpěli opatrnictvím, nejistotou a nekonečným hledáním třetích cest. Kdyby neudělali nic jiného, musela by být v análech obou republik vepsána jejich jména zlatým písmem, navzdory tomu, a to je poučný paradox, že tak nejspíš učinili proti vůli většiny občanů jak na české, tak na slovenské straně, kteří se báli nejisté budoucnosti. Bohužel, oba svůj historický odkaz zdestruovali následným působením v rámci již oddělených republik. Ale zvláště s odstupem času a v porovnání s řešeními, které zvolily či nezvolily jiné národy, nelze jakkoliv zpochybnit, že rozdělení Československa proběhlo zázračně klidně a oběma národům umožnilo začít s čistým stolem.

Rozdělení republiky lze však v karikatuře vnímat i jako rozdělení sfér vlivu obou tehdejších premiérů. Jak Klaus, tak Mečiar zcela opanovali svůj prostor a podřídili ho svým mocenským zájmům, ba dokonce s podobným poločasem rozpadu. Díky rozdělení Československa se stali prvními na vesnici, což pro ně stejně jako pro Caesara bylo cennější, než kdyby byli druhými v Římě.

Václavu Klausovi lze ve významné míře připisovat zásluhy i za efektivní nastartování soutěže politických stran, pohříchu však uváděné v život jako alternativní způsob získání moci vedle havlovského méně organizovaného klubu přátel pravdy a lásky.

Pak se však pod Klausovým vedením (a za Havlova sparing-partnerství) nastoupila sestupná dráha pro něj i pro Českou republiku. Možná je to tím, že Česko zůstalo samo sobě napospas, že se postupně zbavilo všech, kteří mu nějak komplikovali život a samo o sobě nebylo schopno vymyslet, čím vlastně chce být. Židy si vzali do rukou Němci, Němce jsme vyhnali sami a se Slováky jsme neuměli tak dlouho najít řeč, až nezbývalo, než se ocitnout na vlastním písečku bez dalších děcek a skončila zábava. Co teď? Teď už nezbývá, než si vyšlápnout na jiný cíl, který nám odvede pozornost od neexistujícího směřování. Samotný Klaus z tohoto důvodu vždy cíleně hledal nějakého nepřítele, vůči němuž by se vymezoval - obětí této taktiky se v různé míře stávali občanští aktivisté, ekologové, homosexuálové, pravdoláskaři, vlastně kdokoliv, kdo nesouhlasil. Dnešní frustrovaná část populace využívá stejného myšlenkového schématu, jen jsou pro ně očekávatelně první na ráně Romové. Až se jich zbavíme, zůstane nám tu už už úplně čisté čisťounké Česko a v něm jen ti nejčistější Češi bez poskvrny. Ráj bez přívlastků.

Stejně jako jím byl Klausův kapitalismus bez přívlastků postavený na primitivní a okázalé pravičácké rétorice a bankovním socialismu, potěmkiáda nízké nezaměstnanosti a mezd do několika let dohánějících Německo, do jehož rukou nikdy nesmíme svěřit české národní stříbro, anžto by nám je proradní Sudeťáci rozkradli a uvrhli by nás do područí jak za císaře pána a celé jeho rodiny. Václav Klaus byl vždy obratným hlasatelem jednoduchých, silně rezonujících hesel dramatického charakteru doprovázených často opačnými podbízivými kroky uměle prodlužujícími neudržitelný status quo na úkor neviditelných externalit, které se měly ukázat až příliš pozdě.

Jeho stále nezpochybňovaný veřejný kredit ekonoma je skutečně pozoruhodnou záhadou, obzvláště ve světle jeho ekonomických neúspěchů. Jeho schopnost svést se na vlně těch nejprimitivnějších nálad českého národa vyráží dech, zvláště za předpokladu, že před svou jízdou dokáže onu vlnu nejdříve vyvolat. Ale k čemu je to všechno dobré, když přitom léčbou svých komplexů jen prohlubuje ty národní.

Jestli někdo není schopen sebereflexe zaujatý svými komplexy, jestli někdo nedokázal svému národu poskytnout dospělé a zralé lídrovství, pak právě on. Václav Klaus se nikdy nemýlí a nepřipustí sebereflexi ani ostatním. Jeho program a sebeprezentace je založen na negaci, na ničem pozitivním, co by ho přesahovalo. Metoda destrukce a zpochybňování cizích snah je zaručenou cestou k úspěchu, vždyť na všem se dají najít mouchy, nic nefunguje dokonale a nikomu není třeba vysvětlovat, že něco není takové, jak by ideálně mohlo být. Taková taktika dokáže vzbudit zájem a pozornost, často i autoritu, dokud ovšem není konfrontována s vlastními výsledky. Oč těžší je nést kůži na trh s ideálem, s cílem a touhou dosáhnout na něj! Klaus však nemá vlastní vize, kromě moci samotné a kromě budování svého panovnického odkazu.

Václav Klaus, toto snad nejctižádostivější dítě socialismu, založil svůj úspěch na těch nejtypičtějších vlastnostech předrevoluční doby. Dokáže se přizpůsobit každé době, morálními hodnotami pohrdá, pokud vůbec připustí jejich existenci ve volné soutěži ideových hodnot. V duchu mocenského autokratického dirigismu touží po absolutní kontrole procesů, netoleruje odlišný názor a bezohledný dokáže být vůči svým politickým protivníkům stejně jako jeho teorie vůči životnímu prostředí. Svou politiku postavil na upřednostňování ekonomického (vlastního) zájmu, efektivním populismu vůči masám, umělém vykazování či udržování makroekonomických ukazatelů odtržených od reality, promyšleném light-nacionalismu odvádějícího pozornost od vlastních problémů a na využívání národní malosti bez globálního nadhledu v kombinaci s utvrzováním sebe sama a ostatních o vlastní výjimečnosti.

Přidejte k tomu i specifické a skutečně výjimečné osobnostní nastavení primárně postižené narcistním vnímáním dítěte patologicky toužícího ovládat svět a dostanete deformovanou osobnost skutečně výjimečných rozměrů i schopností. Osobnost, jejíž vizí je moc, metodou boje ponižování, životní energií nekritický obdiv ostatních a zoufalou touhou čestné místo v učebnicích, ideálně nad Václavem Havlem. Pokud takový člověk stojí v čele státu, ten stát tím nemůže být nepoznamenán.

Václav Klaus je extrémním naplněním typického češství v jeho nejhorší podobě. Není divu, že se v něm zhlédla významná část populace, kterou přesvědčil o tom, že právě on dokáže nejen identifikovat, ale i naplnit její sny. Václav Klaus proto svým působením v čele státu prohloubil českou připravenost remcat a chytračit, vymezovat se a odmítat, pomlouvat a závidět, podrážet nohy a vysmívat se cizímu úsilí. Naplnil ideál vyčůraného čecháčkovství, které si kdykoliv připisuje zásluhy vyplývající ze souhry okolností a v případě špatného výsledku se okamžitě zbavuje odpovědnosti. Čecháčkovství, jež je připraveno kdykoliv omluvit vlastní selhání, vymlouvající se na nepřejícnost osudu, hvězd a Evropské unie, zametající pod koberec vědomé i přidružené lapsy, podvody a zlodějny, zákeřně a přizdisráčsky kritizující všechno kolem.

Takový člověk rozumí jen právu silnějšího, proto respektoval mocenské typy jako Mečiar, Miloševič, Putin, ale i Zeman, proto odmítal diskusi jako způsob nalezání konsenzu, proto odmítal narušování narýsovaného pískoviště neorganickými výpady nikým nevolených aktivistů a občanské společnosti, proto ve svých voličích viděl jen způsob, jak na vyhrazené časové období nabýt legitimity k jakémukoliv kroku.

V konečném důsledku však není největší tragédií české politiky Václav Klaus, ale fakt, že nebyla schopna vygenerovat někoho mnohem schopnějšího. A také fakt, že mu česká většinová populace po celou dobu jeho aktivního působení v politice propůjčovala respekt až do chvíle, než na konci svého prezidentování ukradl pero a podepsal s ním amnestii.

Václav Klaus by však stokrát mohl chtít opanovat veřejný prostor, nikdy by se mu to nepovedlo, pokud by proti sobě měl schopnou a přesvědčivou intelektuální elitu schopnou demaskovat jeho pravou podstatu. Významné části elit naopak dlouhou dobu imponoval, protože se mu podařilo rétoricky pasovat na člověka, který jí umožní realizovat její sny o úspěchu.

Prohlédnutí, například ze strany médií, však bylo příliš pomalé, kocovina dlouhá a nepříjemná, takže se jen těžko hledaly síly na nějaký významnější a přesvědčivější protitah. S pozdním prohlédnutím už zbývá jen podrážděná a bezmocná hysterie. Přidejte k tomu chorobnou potřebu většiny politiků i médií hrát na vlastní ambice místo na výsledek, neschopnost podřídit svůj prospěch společnému cíli a neakceschopnost je na světě. Kromě toho, výskyt jedinců disponujících vlastnostmi, které by přebily podobnou míru bezohlednosti, zároveň toužících po veřejném uznání a zároveň připravených mu všechno obětovat v žádné společnosti není příliš mnoho.

Ostatně za Václava Klause může i většina z nás, která nedokázala včas prohlédnout jeho prázdnou a falešnou hru a která nedala vzniknout ničemu lepšímu než jeho odvozeninám - sviním nebo slabochům. Získával své fanoušky stejně jako falešný číšník Vrána, dokud na jeho účinkování nedoplatili i oni sami.

Pravý lídr se pozná také podle toho, že umožní vedle sebe či na svých ramenou vyrůst dalším, kteří jsou pak připraveni ho dostatečně nebo lépe nahradit. I v tom lze vidět důkaz Klausových nekvalit, jemuž je něco podobného bytostně cizí. I proto se až dodnes potýkáme se slabými vládami cíleně torpédovanými z Hradu, jakmile by jen trochu narušovaly status nejvyššího vládce - takto byl zlikvidován uprostřed evropského předsednictví Topolánek, takto byla oslabována i Nečasova vláda, takto byly torpédovány šance kohokoliv z pravicové scény narušit Klausův suverénní prezidentský majestát. Čímž nelze sejmout odpovědnost ze samotných Klausových dědiců, kteří si v politice jeden po druhém prožívali svou zastydlou pubertu, jejímž jediným cílem bylo prostřednictvím nových blondýn po jejich boku a dalších znaků moci dát všem jasně najevo ono pověstné „Kdo z vás to má?!“.

Srovnáme-li však éru Václava Klause s dalším vývojem, ukazuje se ještě jedna jeho schopnost - zachovávat formální atributy role a vyvolávat dojem. Zkrátka nepostrádat jakousi základní eleganci a formu, ať už se odehrávají činy jakýchkoliv důsledků. Protože to, co následovalo (a neobjevilo se to až s přímou prezidentskou volbou a vítězstvím Miloše Zemana, ale přicházelo to postupně za Klausova prezidentsví a on sám tomu chytře pomáhal) znamená už zcela volný pád do hlubin.

Od zmarněných ideálů ústících do moralistních banalit neonových srdíček svítících na románské bazilice na Pražském hradě na počest Václava Havla, přes nekompromisní politikaření předstírající souboj velkých ideologií ve jménu čecháčkovské pohody a ve stínu nenápadného autoritářství jsme se za oněch dvacet pět let dospívání dostali až k monumentálnímu vítězství plebejských hodnot, které prosadily alkoholika na Pražský hrad a které neberou zajatce ani ohledy. Opilí výhrou, nabytou mocí i alkoholem znásilňují veřejný prostor jakýmikoliv prostředky. Zatímco jsme na začátku našeho přerodu ideály vzývali, následně ignorovali, teď už je všechno úplně jedno.

Co na tom, že soud potvrdil, že při prezidentské kampani Miloše Zemana byl porušen zákon, co na tom, že transparentní účty prezidentských kandidátů lze využívat ke korupci v přímém přenosu a za přímé pozornosti všech diváků s právem volby? Už není třeba skrývat se za vznešená slova, představitelé lůzy znovu uchvátili vládu a ostatní jen nevěřícně přihlížejí, jak to mohlo dospět až sem. Stali jsme se dalším důkazem přísloví, že žába vařená v pomalu se ohřívající vodě nedokáže sebrat sílu a vyskočit včas, než se uvaří docela. Lid to tak chtěl.

A ačkoliv i teď existuje spousta a relativně jednoduchých řešení, jak monstru znovu nasadit řetězy a spoutat je pravidly, ať už jsou jakkoliv nedokonalá, ukazuje se, jak málo síly, zájmu, schopnosti, hrdosti a cti mají všichni aktéři tohoto trapného odpudivého dění, v němž už dávno nejde o směřování téhle země, o souboj idejí a hodnot nebo o veřejnou službu.

Zasloužíme si budoucnost?

Ukazuje se, že pro postup nemoci není rozhodující jen to, jak schopný a infekční dokáže virus být, ale také to, jak se s ním organismus dokáže vypořádat. Ukazuje se, že organismus českého národa je na něco takového naprosto nepřipravený, není zocelený náročnými zkouškami, neotužuje se v náročných výzvách a úkolech, nemá naučené obranné mechanismy, nevystupuje z komfortní zóny vlastních starostí do nekomfortní zóny veřejného angažmá, neusiluje ze spodních pater o změnu, respektování pravidel a práv.

Česká duše se tak spokojeně vydala do světa za zrcadlem, kde na rozdíl od pohádek sice nevládnou podivuhodná kouzla, ale hlavně v něm chybí zrcadlo, do kterého by se musela dívat. Nemusíme se z ničeho zodpovídat, nejsme konfrontováni s nepříjemnými pravdami, vždy se najde někdo, kdo může za to, že se máme špatně a na kom si můžeme vybít svou frustraci a zlost. Nespojuje nás nic pozitivního, pocit sounáležitosti začínáme stavět na křivdě, zlobě a nenávisti. V procesu sebe-potvrzování a sebe-ospravedlňování jsme dosáhli na vrchol svých možností. Zbyli jsme si my a jenom my.

Naše dědictví je roztříštěné a vyžaduje mravenčí práci a mnoho štěstí, než z něj pár kousků slepíme dohromady. Necitlivost a buranství staví panelová nebo železobetonová monstra uprostřed památkových zón našich měst, zákonů a společenských pravidel, strhává památkově chráněné domy, z nichž zůstává jen barvotiskově přelakovaná potěmkinovská fasáda schovaná za blikajícími nápisy reklam, staví satelitní městečka izolovaných lidí, kteří si nemají co říci, dává zelenou brutálním přestavbám, přílepkům, výjimkám z pravidel nebo jejich bezostyšnému porušování za cenu drobných pokut. Vekslácká elita zbohatlíků netuší, že jmění s sebou nese odpovědnost, nestaví na vkusu, noblese a tradici, protože se v jejich rodinách žádné nevyskytovaly, jejich úsilí je neseno nekultivovanou arogantní okázalostí moci a peněz dokladující zajištění a schopnost rychle se zorientovat v překotně se měnící době, výt s těmi správnými vlky a nehledět ani napravo, ani nalevo.

Co zbývá? Jednou ze dvou pravděpodobných cest je absolutní rozklad ústící do otevřeně populistického směřování a nahrazujícího dosavadní negativismus nenávistí ventilovanou na nejslabších článcích a nejaktivnějších třídních nepřátelích. Rozložení zbytků politické kultury jistě některým skupinám vyhovuje, protože chaos dokáže vždy generovat, byť s vyšším rizikem, násobně vyšší zisky těm, kteří jsou na něj připraveni, než dovoluje standardní a kontrolovaný pohyb v rámci pravidel; ostatně v úvodu zmíněný film Vrchní, prchni! je v tomto ohledu dostatečně ilustrativní. Lze přepokládat, že na další destrukci budou tito lidé pracovat tak jako dosud a že jim bude stále těžší vzdorovat s jejich narůstající sebedůvěrou a mizejícími skrupulemi, už proto, že najít soudržnost a odhodlání v boji proti tak silné mocenské skupině je nesmírně těžké.

Druhá cesta obsahuje naději, že žába v příliš horké vodě na poslední chvíli stihne vyskočit. Vyčerpaná, šokovaná, zklamaná a stokrát podvedená sebere zbytky všech svých sil a udělá něco, co už nikdo nečeká a co by bez takto kritické chvíle neudělala. Možná se spojí země s nebesy a aktivní, angažovaní, chytří a vzdělaní lidé se dokáží propojit a vytvořit společnou sílu, která bude schopna obstát vedle útoků klasických mocenských hráčů neštítících se ničeho a která bude schopná nabídnout životaschopnou alternativu pozitivního charakteru.

Těžko se přestává doufat, že lidé žijící v Česku chtějí věřit v něco správného, jít za ideálem, usilovat o něco smysluplného, jakkoliv takové snahy mohou být zesměšňovány a ironizovány těmi, kteří nikdy ničeho nedosáhli, právě proto že nikdy neměli odvahu zkusit udělat nic z toho, čemu se posmívají. Chce se pořád věřit, že zástupci mladších generací nejsou jen zlenivělí snadno dosažitelným konzumem zajištěným po listopadu našlápnutou konjunkturální generací jejich rodičů, že nejsou deprivovaní absencí motivace a nedostatkem schopnosti najít svůj vlastní smysl a směr, že nejdou jen ve šlépějích některých svých otců a matek zvyklých na okrádání státu, firem a obchodních partnerů. Snad si jen nenamlouváme, že představují mnohem sebevědomější, uvědomělejší, společensky i environmentálně odpovědnější a zralejší, otevřenou, nebojácnou generaci, která dokáže zkorumpovaný establishment porazit vtipem, nadhledem, velkorysostí, nasazením, aktivitou, násobkem schopností, znalostí a neporovnatelně větším rozhledem.

Současná ekonomická, ale hlavně společenská krize je katalyzátorem hlubších změn, které mohou vyústit buď ve velkou tragédii, nebo v nastolení obrozených pravidel hry. Je možná malá šance, aby na světě vyhrálo to lepší v nás, ale možná je větší než v celém 20. století. Pokud se to podaří, pak má i česká duše šanci akceptovat svou minulost, své komplexy a svou dřívější malost. Pak má šanci konečně stát rovně a se vztyčenou hlavou na vlastních nohou a bez obcházení pravidel ukázat, co všechno v ní je.

Nezbývá proto než doufat, že teď, kdy už se není nač vymlouvat, Češi dříve či později překonají svou nechuť riskovat a seberou odvahu ke konfrontaci s okolním světem a sebou samými. Jak se píše na závěr jedné z nejpronikavějších knih, které jsem kdy četl, Chyby se staly (ale ne mou vinou) Carol Tavrisové a Elliota Aronsona:

"V konečné analýze zkouška charakteru národa ani morální integrity nějakého jedince nezávisí na jejich bezchybnosti. Závisí na tom, co uděláme poté, co se dopustíme chyby. Čínský filozof Lao-c' poznamenal před více než dvěma tisíci pěti sty lety:

Velký národ je jako velký muž:

Když udělá chybu, uvědomí si ji.

Jakmile si ji uvědomí, připustí ji.

Jakmile si ji připustí, napraví ji.

Ty, kdož ho upozorní na jeho přehmaty

považuje za své nejdobrotivější učitele."

S tou historií nám to pořád nějak nejde (Mašínové, estébáci, chalupáři)

8. srpna 2010

Série komentářů u příležitosti smrti Milana Paumera, jednoho z členů skupiny bratří Mašínů, ukazují, jak je pro nás vyrovnávání se s minulostí těžké. A jak stále zůstáváme jen u pěny dní a to hlavní nám stále uniká.

Dnes není tenkrát

Němcům trvala poválečná katarze několik desítek let a ještě stále není na konci. My nejsme ani v polovině doby, kterou mělo k dispozici Německo, což snad může představovat jakousi útěchu a naději, že se nám postupem času podaří překonat současnou úroveň reflexe minulosti založenou na subjektivních pocitech odpovídajících spíše dnešku než tehdejší době.

Zásadním hodnotícím faktorem naší totalitní minulosti je totiž primárně světonázor mluvčího, nikoliv touha pochopit, co se dělo. Proto je výsledkem nikoliv analýza, ale stanovisko – obhajoba, rehabilitace nebo obvinění, popřípadě odsudek. A to všechno povětšinou slepé vůči souvislostem nebo argumentům, které se nehodí. Vehemence postoje pak bývá přímo úměrná neznalosti reálií, popřípadě neochoty je akceptovat.

Přitom konec 40. let a 50. léta si nikdo z těch, kteří je nezažili, asi neumí dost dobře představit. Euforie po konci světové války, bída zničené země, přervané rodiny, zdevastované hospodářství, ideologická masáž na všechny strany, železná opona, představa věčných časů a nikdy jinak, kolektivizace, převrácení celé struktury společnosti vzhůru nohama, zablokování vnějších vztahů, strach. Dnes nikdo nemůže říci, jak by se v takové situaci choval, přesto v tom má podivuhodně velká část lidí jasno. Bezpečí dnešní doby dokáže být zrádné.

Navzdory tomu nelze rezignovat na to, abychom se s dějinami vypořádávali a třídili činy našich předků na ty, které byly vedeny v souladu s etickým a morálním kompasem, na ty které byly vedeny pod tlakem doby a okolností a na ty, jež byly důsledkem bezostyšného a bezcharakterního využívání příležitostí nedemokratických časů.

Chalupáři vědí svoje

Mám jisté pochopení pro lidi, kteří v té době podlehli šálení komunistické ideologie. Posílena rudoarmějským vítězstvím v zádech a rétorikou všelidských ideálů dokázala přesvědčivě vystupovat jako alternativa nenáviděného nacismu a zároveň kapitalismu, který nacismus podle tehdejší interpretace umožnil, jako viníku všeho zla. Jestli její přijetí nazývat naivitou nebo ideály, jednoznačně nevím, ale propadla jim řada lidí, včetně vzdělaných a poctivých, kteří s reálnou politickou silou uzurpující moc, ničící tisíce rodin a devastující morálku na desetiletí dopředu, neměli kromě pasivního pozorování či jednoduchého a zajištěného života v područí téměř nic společného. (Vedle toho tu byla řada kariéristů, prospěchářů, lumpů i zločinců, ale o to teď nejde.)

Přesto další vývoj ukázal, jak hodně se spletli a nedokázali odkrýt skutečnou podstatu věci. Někteří to uznali velice záhy, jiní ve svém omylu věrni zůstali, nicméně pro dnešní dobu je nesmírně důležité shodnout se na tom, že jejich (nejen) politický odhad byl špatný. Toto konstatování nemá být zbraní v ideologickém boji, ale je zásadní pro správné nastavení hodnot a orientaci směru, kterým se chce tato společnost vydat. Absurdita dnešní české diskuse však vypadá tak, že místo konstatování a popisu stavu věcí tu novodobí ideologové mávají odsudky a demonstrují morální nadřazenost, která je v dnešní bezpečné době nic nestojí. Kdyby jim za zády stál estébák, kdo ví, na co by se vzmohli. A často to jsou přesně ti, kteří s minulým režimem za jeho existence neměli problém, využívali ho nebo mu aktivně sloužili.

Pochopení stěžuje i postoj „němé masy“, řekněme chalupářů, která si do dnešních dnů v sobě nese vybledlé a nostalgické vzpomínky na dobu svého mládí, na komunismus 80. let, kdy se daly najít cestičky v rámci možného, kdy už nešlo o život, kdy měl každý druhý pod kůží recept na to, jak vyjít s mocí, pokud nebyl apriori proti ní, což většina národa nebyla. Tyto selektivní vzpomínky na relativně mírná 80. léta pak tito lidé transponují na celou dobu totality – proto si už nepřipouštějí v dostatečné míře hrůzu 50. let a zlehčují zvůli tehdejšího režimu („nebylo zas tak hrozně“).

Jejich konfrontace s historickou realitou současně představuje klasickou ukázkou střetu se špatným svědomím („byl jsem u toho a nijak zvlášť mi to nevadilo, a pokud ano, nic jsem s tím na rozdíl od hrstky statečných nedělal“) a ústí v sebeobhajobu („stejně se nic dělat nedalo“, popřípadě „děti by se nedostaly na školu“) a ve zlehčování významu zásluh jiných („a co tím dokázali?“, „bůhví, jak to všechno bylo“,„vždyť disidenti byli jen nastrčení agenti Západu“ atd.). Připočtěme k tomu ještě dlouholetou ideologickou masáž (opět klasická zpětná obhajoba: „to nikdo nebral vážně“,„všichni věděli, že je to jinak“) a samozřejmou permanentní přítomnost všech ikonických obrazů doby (major Zeman, Nemocnice, Karel Gott či Michal David jsou jen ti nejvíc na ráně, ale zahrnuje to téměř celý archív televizní produkce) a máme jasno, proč je nalezení alespoň základního konsensu v hodnocení doby minulé takový problém (proč například Pupendo, vůbec nic proti němu, trhá rekordy návštěvnosti, zatímco skvělá Pouta znají jen filmoví kritici). Vždyť pokud dobu symbolizují scénky Kaisera s Lábusem, Vladimír Menšík nebo Televarieté, nemohlo být zas tak špatně. Spartakiádní orgasmus kolektivních emocí dokáže v řadě pamětníků i dnes vyvolat téměř slzy v očích.

Ti další odbojáři a Mašínové

Sametová revoluce neznamenala z tohoto pohledu žádnou „poučnou“ katarzi. Žádný sebe-očišťující proces, který by nás osvítil nějakým hlubším poznáním minulosti, světa, sebe sama. Do dnešní doby jsme se překlenuli havlovským „nejsme jako oni“ diskursem obtočeným kolem kýčovitých, protože nedosažitelných, a tedy nás se netýkajících věčných pravd o morálce (zpochybňovaných denně vývojem v zemi), jenž byl vystřídán klausovskou relativizací smyslu a zásluh těch, kteří byli proti režimu jakkoliv aktivní. A tak jsme dospěli k typicky čecháčkovskému „já nic, já muzikant“ (při Gottovi a Davidovi nabývá toto heslo mimořádné hloubky) a k nepotřebě cokoliv zpětně řešit. Proto třetí odboj a oběti komunistické zvůle nedošly dostatečného a zaslouženého respektu, uznání ani odškodnění. Což je emoční i faktická tragédie tohoto národa přímo ovlivňující hodnoty, které dnes vládnou téhle zemi.

Je navíc trochu nešťastné, že nejviditelnějším příkladem „třetího odboje“ se stala skupina kolem bratří Mašínů. Nešťastné proto, že nespravedlivě zastiňují jiné projevy odboje nebo odporu. Nedávno jsem dokonce četl názor, že jiné představitele třetího odboje nemáme. Přitom odbojová činnost byla mnohem rozsáhlejší a já bych do ní počítal i každé drobné nesehnutí se před státní a stranickou mocí, které mohlo ohrozit a často i ohrozilo existenci. Přechody hranic, vzdorování kolektivizaci, odmítání vstupu do strany, šíření informací, krytí práce přátel, pomoc z emigrace… Měli jsme tu tisíce drobných i větších hrdinů, jejichž osudy rozhodně nejsou součástí naší kolektivní paměti, a je to naše veliká prohra.

Mašínové jsou zcela speciální případ. Silné ukotvení v odbojové tradici slavného otce, vyznamenáni za odbojovou činnost během války, automaticky na opačné straně barikády než vládnoucí komunistická klika. Potud pochopitelné a jednoznačné. Pokud by „jen“ utekli za hranice, jako to udělala spousta jiných, a při pronásledování na sebe stáhli tu masu pronásledovatelů, některé z nich třeba i zabili a odhalili tak zranitelnost systému, uznání by měli zřejmě nezpochybnitelné už dávno. Pokud by „jen“ zapálili několik stohů, dali by se přidat k té řadě bezejmenných, jejichž činnost byla cenná, ale bohužel s nepříliš významným dopadem.

Co však vzbuzuje rozporuplné pocity, je extrémnost jejich činů při obstarávání zbraní a peněz, v kombinaci se svým způsobem amatérským provedením a jejich mizivým přínosem, účelem a smyslem. Bonnie a Clyde nebo Butch Cassidy se Sundancem Kidem, když si mám půjčit trochu divoké přirovnání, byli zločinci, kolem nichž se trochu absurdně, nepatřičně a amorálně vytvořila aureola romantických hrdinů. Nicméně zločinec nebo člověk za hranou dovolených pravidel může získat obdiv nebo respekt ve chvíli, kdy jeho činům lze přiřadit jakýsi smysl, pokud je umí provést (byť nakonec, třeba po zásluze, skončí tragicky), a pokud tak kolem sebe on nebo jeho interpreti dokážou vytvořit srozumitelný, třebaže přikrášleně interpretovaný příběh (nejčastější bývá vzpoura proti pravidlům pokrytecké společnosti apod.). Zmíněné filmové postavy toto zadání splňují (není třeba upřesňovat, že film často s realitou nemá moc společného), zatímco příběh bratří Mašínů zde vykazuje několik vážných trhlin. Navíc, a to je také zásadní, ani nemá nijak nosné pokračování v podobě jejich činnosti v emigraci (jako byli aktivní třeba Škvorečtí nebo Tigrid a mnozí další). Proto je mi v jejich hodnocení blízké stanovisko Bohumila Doležala – trestnost činů nikoliv, příklad a vzor ovšem také ne.

Jednou z největších překážek, která brání přijetí jejich činů, jsou přitom sami Mašínové – ti dnešní. Způsob, jakým zpětně svůj příběh komentují, absence elementárního odstupu, přetrvávající zaslepenost ideologií, to všechno dost odpuzuje. Jejich černobílý postoj shrnutý v heslo „Mrtvý esenbák, dobrý esenbák.“, popřípadě doplněný o „Co esenbák, to komunista, a tedy zločinec.“, sice někdo může vnímat jako zásadový, ale ve skutečnosti mu chybí pokora i lidskost, nepřipouští si složitost tehdejšího i dnešního světa a ukazuje značnou omezenost vnímání. Pochyby k hrdinům patří a činí je věrohodnějšími a silnějšími v očích druhých, ale Mašínové nepochybují, jsou vlastníky jediné pravdy. Stejně jako síla k sebereflexi chybí české společnosti, chybí i Mašínům. Nechci říkat, že to je především proto, aby sami sebe i ostatní přesvědčili, že měli dostatečné ospravedlnění a důvod pro zabíjení, ale vyhrocenost a zaslepenost jejich postoje (v duchu „jeho problém, že stál na špatné straně“) opravdu není snadné pochopit.

Černobílá je barva naše

Veřejná debata má tendenci polarizovat a zesilovat extrémní hodnocení. Vrah nebo hrdina? je nejčastějším titulkem na téma Mašínů a spol. Jako by šlo jen o tohle a o tyhle snadné nálepky. Rychle se s tím vypořádat a mít jasno. Ale takhle snadné to není. Už proto, že někteří lidé dokážou být vrahem i hrdinou zároveň. Proto zřejmě nikdy nedojdeme ve veřejné debatě klidu a smíření; třeba se to povede zase až ve chvíli, kdy nás nějaká „vítězná ideologie“ přesvědčí o své jediné pravdě, ať už bude jakákoliv.

Bohužel, lidská mysl se s nejednoznačností nerada smiřuje, touží po ukotvení, nikoliv po pochybách, proto má úspěch víra a náboženství, které takovou jistotu poskytují, proto mají úspěch ideologie, které stavějí na témže principu. Vždyť to nejhorší, co může být, jsou otevřené konce příběhů, nejistota, chybějící odpověď a jednoznačné vysvětlení; ono sherlockovské finále, ve kterém je obřadně odhalen viník a pojmenována „pravda“. Jenže co dělat, když je pravda tak zamotaná, že není jenom jedna? Opravdu se nejsme schopni smířit s rozporuplností bez jejího upravování k obrazu svému?

Zřejmě toho skutečně schopni nejsme. Jen málokdo je ochoten nechat otazníky viset ve vzduchu a hledat na ně aktuálnější a ve světle nového poznání relevantnější odpovědi zvyšující pravděpodobnost odhadu, ale se stálou přítomností pochyb.

V téhle černobílé debatě je přitom hrozná ještě jedna věc, mnohem důležitější než všichni Mašínové dohromady. Že případ Mašínů dokáže vybudit nesmírně silné emoce, lze s ohledem na výše uvedené chápat. Děsivě však proti tomu působí, že vrazi a zločinci režimu, jejichž zločiny jsou naprosto nezpochybnitelné, byť byly kryté oficiální ideologií, téměř žádné negativní emoce nevzbuzují. Jakkoliv mi Mašínové nejsou lidsky sympatičtí, zdá se neuvěřitelné, že jejich činy jsou podrobovány mnohem kritičtějšímu zkoumání a hodnocení než činy vedoucích představitelů strany, státních orgánů, prokurátorů, soudců, vyšetřovatelů, estébáků, kteří jednoznačně a nade vší pochybnost odsuzovali k smrti a dlouholetým žalárům, cíleně ničili životy, rozbíjeli rodiny, mučili, zbavovali majetku, sledovali nežádoucí osoby, udávali přátele… Tohle je zásadní zlo minulého režimu, tam spočívá jeho podstata, síla, obludnost a hrůza. To přitom českého chalupáře nevzrušuje.

Možná teď sáhnu po trochu nepatřičném, ale snad pochopíte, co chci říci. Mašínové jsou jakýmsi bulvárem české diskuse o komunistické totalitě. Dílčí provokativní záležitostí, která se hodí do křiklavých titulků, vůči nimž se každý bez velkého přemýšlení rád vymezí, ale její význam vedle skutečně podstatných otázek není tak zásadní. A vlastně od nich může odvádět pozornost. Přesněji, jsem přesvědčen, že od nich pozornost skutečně odvádí, že přes ni nevidíme dál.

Nepodařilo se nám to ani u méně tragických kauz typu Nohavicovy spolupráce s StB nebo Kunderova oznámení přítomnosti cizí osoby na studentských kolejích, které o stavu doby a chování jednotlivců možná vypovídají mnohem lépe. O tlaku prostředí a moci, o možnostech existence, o síle a slabosti odolávat. Pravděpodobně je to tím, že o diskusi na podobná témata ani příliš nestojíme. Buď pro nás není důležitá, nebo ani nerozumíme, proč by být měla (to se týká mladší generace), nebo ústí do nepříjemných konců a konfrontací, v nichž dochází na lámání chleba a sypání soli do obnažených ran (to se týká pamětníků). Tak proč si přidělávat zbytečné problémy?

A nedochází nám, že si tak zaděláváme na další.

Poznámka pod čarou času:

Skutečná debata o minulosti stále častěji ustupuje do pozadí společně s tím, jak se nám vzdalují konkrétní případy a jejich aktéři. Minulost se stává většinou jen rukojmím zápasů o dnešek a obětí těch, kteří chtějí být vítězi a přepsat ji podle svých potřeb. Pro rehablitiaci sebe sama a získání legitimity ji přitom zneužívají skoro všechny strany kromě té, která byla skutečně postižena. Navíc je nepochybně nesmírně zajímavé, že jsme ještě ani nestačili pořádně zreflektovat křivdy, kterých se na svých obětech dopustil minulý režim, a už slyšíme volání po napravování polistopadových křivd, které po změně režimu pociťují předlistopadoví pachatelé.

Nad případem Kundera

27. října 2008

Málokteré vydání týdeníku Respekt vzbudilo takové vášně jako to z 13. října 2008. Obsahovalo článek odhalující, že spisovatel Milan Kundera byl možná v roce 1950 udavačem. Veřejná diskuse, nebo spíše lavina emocí, kterou článek vzbudil, však byla nakonec ještě zajímavější a odhalila naši ne/schopnost a ne/ochotu přemýšlet o minulosti.

Diskuse o minulosti, konkrétně o životě za socialismu, je pro řadu lidí mrtvé, nezajímavé téma. Ať si klidně historici bádají a kutají, ale neobtěžují s tím veřejnost. Co teď už s tím? Tlustá čára. Další zase diskusi o minulosti záměrně odmítají, protože se sami namočili. A nebo proto, že pro ně nepředstavuje problém. Komunistický režim stále přijímají jako svým způsobem pozitivní etapu svého života, popřípadě tuto interpretaci dědí po svých rodičích a prarodičích, kterým v paměti, jak už to tak bývá při klasickém vytěsnění, ty příjemné chvilky překryly zbytek. Tak jsme prostě žili, spousta obyčejných lidí dokázala najít celkem obstojný a klidný modus vivendi mezi odbývanou prací a chatovou turistikou, a pokud neměla nějaké zvláštní intelektuální, podnikatelské nebo svobodomyslné touhy a potřeby, stačilo to.

V druhé polovině období vlády jedné strany věřilo ideologickému základu stále méně lidí, ačkoliv ho brali jako samozřejmou součást života a pro řadu z nich jeho existence nepředstavoval existenciální problém. Nějaké to udávání, donášení, občasné přitakání na hraně svědomí, podplácení a šizení bylo denním chlebem. Málokdo se tomu dokázal zcela ubránit a s řadou těch věcí se většina celkem dobře sžila; vždyť to téměř „nešlo jinak“ - každý v jiné míře, ale sem tam někomu podstrčit obálku, přimluvit se na správném místě, ulít si nějaký ten materiál bylo akceptovatelné téměř pro každého. A když člověk neprovokoval a naučil se v tom chodit... Vždyť cenou za vzdor bylo společenské vyloučení a omezení kontaktů na úzkou skupinu spřízněných a ze slušné společnosti vyloučených duší, ohrožení společenské úrovně rodiny i budoucnosti dalšího života dětí. Je třeba zdůraznit, že tu nemluvíme o čtyřicátých a padesátých letech, kdy šlo o nekonečná léta vězení nebo o život, a volby byly mnohem zásadnější než za normalizace.

Pak tu máme skupinu ohleduplných ochránců tzv. slušného zacházení. Ti podobné otevírání problematických míst naší minulosti považují za lov senzací spojených se slavnými osobnostmi a v souvislosti s „případem Kundera“ používají nejčastěji sousloví „hon na čarodějnice“. Vlastně není těžké této interpretaci podlehnout, protože velká jména přitahují pozornost, zájem a prodej, a tedy přízemní úmysly „řešitelů“.

Takové hodnocení však zároveň implikuje, že by se o slavných lidech v negativních souvislostech nikdy mluvit nemohlo – vždyť kde leží hranice přijatelného zkoumání historie? Je hon na čarodějnice definován mírou známosti dotyčného člověka? Proč se o něm nikdy nemluví v souvislosti „bezejmennými“? Naopak, tam si nikdo na nějaké falešné zábrany nehraje.

Pro podobné kritiky odhalování případných selhání slavných osobností je tak paradoxně mnohem větším problémem, že se na světlo vytáhne „nějaká špína“, než že k ní kdysi opravdu mohlo dojít. Za snahou poznat historii se hledají skryté motivy, nekalé cíle a neviditelné zájmy. Tenhle postoj je ostatně rozšířený ve všech sférách společenského života v nevídané míře – pryč s kritiky, jen přidělávají problémy, nutí nás přemýšlet a složitě volit mezi různými hodnotami; snadno čitelné obrazy, vysvětlení a interpretace komplikují a vnášejí do všeho jen chaos.

Lidé obecně netouží problematizovat svou existenci nad rámec těch starostí, které už mají a kterým se nevyhnou. No tak se možná někdy něco stalo, nás to nezajímá, nás to neohrožuje, o nic nejde. Zavřou oči a zbaví se starostí. Přitom jim nedochází, že přesně tento ignorantský přístup, tolik osvědčený v socialistických časech, je hlavní příčinou dlouhodobého marasmu veškerého veřejného života, od politiky až po sousedské vztahy.

Přitom kdyby někdo objevil dokument uvádějící, že Rudolf II. jedl tarantule, aby si zajistil nesmrtelnost, jak by to asi probíhalo? Moc lichotivé to není, ale asi by to nikdo netajil. Všude by byly fotky toho dokumentu, jeden historik by střídal druhého v komentářích, předháněli by se v závěrech, někdo by to potvrdil, jiný zpochybnil, ale nikoho by asi nenapadlo objeviteli říkat, že to radši měl spálit. A kdyby z archívů StB vyplynulo, že Ferda Vomáčka desetkrát donášel na svého souseda Karla Superdu, protože roznáší disidentům cyklostyly, nikdo by ani nemrknul a Ferda Vomáčka by měl z ostudy kabát. (Zvlášť když lze předpokládat, že dokumenty StB většinou vycházejí z reality, byť někdy mohou být přikrášleny horlivostí nebo strachem samotných agentů.) Tak proč by se v případu Kundera mělo postupovat jinak? Proč zrovna v jeho případě by měli dokument nejdřív desítky let zkoumat historici a až by ho obalili tunou nečitelných omáček a mezitím by Kundera zemřel, mohl by se veřejnosti předhodit politicky korektní, aseptický výstup bez šance dosud žijících aktérů pomoci s rekonstrukcí toho, co se stalo?

Současná debata případu Kundera se točí kolem jednoho dokumentu, ze kterého vyplývá, že jeden muž nahlásil přítomnost jiného muže, který se ukázal být agentem. To je téměř jediné, co víme, ani doplňující souvislosti nám příliš nepomůžou. A protože se jen těžko dělá nějaký závěr, kromě toho, že k hlášení podle všeho skutečně došlo, stoupá nervozita, potřeba si něco dokázat, nebo naopak se ukázat jako obhájce našeho slavného emigranta atd. atp. Jenže pravdy se nedobereme bez vysvětlení přímých účastníků a ti nám už nemohou nebo nechtějí pomoci, popřípadě jde logicky o jednostranný a tedy málo věrohodný komentář. Říkat, že někomu je jasné, jak to bylo, je zcela irelevantní a bez významu. Víra není argument.

Nic z toho však neznamená, že by ten dokument měl zůstat skryt. Je to jen důkaz toho, že historie skrývá mnoho záhad, které nikdy nebudeme schopni pochopit do nejmenšího detailu, ale přesto se o jejich rozkrytí nesmíme přestat pokoušet. A máme o ní vědět co nejvíce, i když by to přinášelo další a další otázky a i když možná nikdy nebudeme mít jistotu, že víme, co se stalo.

Není cílem, abychom někoho načapali a usvědčili, o což se snaží někteří novináři, protože chtějí „být při tom“ a chtějí spoluvytvářet novou mytologii. Cílem je pochopit, jak v té době fungovala společnost, jakými démony byla ovládaná, čeho se bála a jak se tomu dalo bránit. A to se bohužel zdůrazňuje jen velmi málo.

Například si i v dnešní době jen málokdo troufne nahlas a natvrdo říci, že Kundera byl v té době nadšený komunista, že stejně jako spousta jiných, včetně nejznámějších intelektuálů, podlehl mámení všech příslibů o míru, nastolení světové a společenské spravedlnosti a všemu podobnému, a že tedy jeho aktivní participace na požadovaných postupech není a priori vyloučena. Naopak pokud už to někdo řekne, tak jako jednoznačný odsudek, bez slitování a bez šance na polehčující okolnosti. Další extrém, pochopení veškeré žádné.

V bezpečí dnešní doby jde kritizovat a odsoudit ohromně snadno, přitom euforie, která zavládla po skončení druhé světové války, představovala celkem přirozené podhoubí pro přitakání novým pořádkům. Pokud chceme chápat vlastní minulost, musíme chtít rozumět tomu, co a proč ti lidé tenkrát cítili, čemu věřili a proč pro to byli ochotni obětovat i kus svých osobních svobod a svobod ostatních.

Například ve Spojených státech dnes najdete v dopravních prostředcích výzvy, aby cestující hlásili, pokud si všimnou něčeho podezřelého – zavazadel, lidí, čehokoliv. Po útocích z jedenáctého září to všichni přijímají jako nezbytnost, jako něco přirozeného a pozitivního (stejně tak si všichni nakonec zují boty při prohlídkách na letištích). Dovedu si představit, že v takových turbulencích, jako byl konec druhé světové a začátek studené války, mnoho lidí dokázalo přijmout podobně posunuté normy chování. Bylo normální hlásit podezřelé osoby, ať už proto, že představovali ohrožení, nebo proto, že neaktivita mohla ohrozit ještě více. Zkuste se rozhodovat mezi dvěma špatnými cestami, mezi svědomím nebo bezpečným životem s kompromisy.

Takže přímá vazba mezi tím, že někdo něco nahlásil a někdo jiný šel sedět, nemusí být vždycky tak jednoznačná, jak by se mohla zdát. A bez dalších souvislostí, které v tuto chvíli neznáme, můžeme jen těžko něco natvrdo odsoudit nebo obhájit.

Těžiště zájmu by mělo být trochu posunuté – Kundera byl komunista, svazák, vezl se s dobou, psal oslavné básně v socrealistickém duchu. A to je věc, která si zaslouží mnohem víc pozornosti a kritického zkoumání. A ať už přitom udělal či neudělal cokoliv, jisté je, že se dopustil ve svém hodnocení a volbě historického omylu, stejně jako mnoho dalších. Tohle pomýlení, které bychom se neměli bát nazvat jako selhání intelektuálních špiček a poblouznění mas, je jedním z nejtíživějších dědictví naší minulosti, zatěžuje naše kolektivní nevědomí a deformuje společně sdílené a vyznávané hodnoty do rozplizlé kaše.

Jako společnost jsme se ani po dvaceti letech od převratu neshodli, že šlo o selhání, sice různým způsobem podmíněné a logické, ale stále selhání. V atmosféře nejasných pojmenování pak není hříšníků a jen obtížně se na druhé straně hledají hrdinové, protože vlastně nebylo za co bojovat. Klad a zápor se rozmělňují a ztrácejí rozlišitelný význam. Svoboda není hodnotou, její omezení není problémem. Naučené vzorce chování se bez většího zaváhání přenesly do nového uspořádání a nerušeně pokračují až do dnešního paroubkovsko-bémovského klientelismu. Vedle toho je nějaká návštěva jednoho svazáka na policii v roce padesát banální ozvěnou minulosti.

Relativně zvláštně se v celé věci zachoval sám Kundera. Jeho reakce působila vlastně až směšně a možná ne náhodou tím připomněl, jak se před veřejností nedávno obhajoval Jaromír Nohavica, když ho obvinili z něčeho podobného. „Proč zrovna teď?!“ Oba se ptali stejně – jeden hledal souvislost s frankfurtským knižním veletrhem, druhý s vyhlášením zpěváka roku či s čímsi podobným. Bohužel, právě hledání nesmyslných souvislostí podobného druhu vypadá jako hlavní symptom nepřímého přiznání.

Ono ani tak nejde o to, jestli má veřejnost právo něco vědět. Ale o to, že silná osobnost jí to umožní. Ne aby se zpovídala ze svých skutků na pranýři mediální scény. Ale aby přispěla k pochopení situace a doby, aby nerozkolísala svou morální autoritu, která mlčením a mlžením logicky ztrácí na síle a přesvědčivosti.

Paradoxní přitom je, že v jejich přiznaném a vysvětleném selhání, pokud k němu došlo, by je leckdo z dnešních kritiků dokázal pochopit mnohem lépe než za současného kategorického odmítání čehokoliv. Kundera s největší pravděpodobností v celé věci nějakou, byť třeba marginální a zcela nevinnou roli sehrál, Nohavica na Kryla donášel bezpochyby. Jejich knížky a písně se nebudou prodávat o to míň. Jen zůstane divný pocit, že si hrají na něco lepšího než jsou a že chtějí požívat všech výhod svého zaslouženě výjimečného postavení, aniž by měli dostatek pokory před svými vlastními slabostmi.

Přitom nejspíš oba selhali, Nohavica před tlakem moci, Kundera snad z víry v lepší zítřky. Není nic špatného, když se to řekne nahlas, a zároveň hned není nutné je poplivat od hlavy až k patě.

Nicméně je dobré si všimnout ještě jednoho aspektu probíhající veřejné diskuse. Slavné jméno v ní skutečně může představovat překážku pro pochopení minulosti, protože přes ně nemusíme vidět mnohem nenápadnější, a přitom zásadnější děje. Naštěstí se stále častěji objevují hlasy, které volají po tom, abychom začali odhalovat nejen ty, kteří byli donuceni k tomu, aby sloužili moci, ale ty, kteří ten tlak vykonávali. Nevím o tom, že by se někdo pokusil analyzovat osud člověka, který se s Nohavicou scházel po kavárnách, osudy těch, kteří přivedli agenta Dvořáčka na dvacet dva let do kriminálu, taky nikoho moc nezajímají, vše se točí jen kolem těch, kteří stáli u jeho zatčení – Militká, Dlask, Kundera. Na tuhle asymetrii zkoumání se poukazuje už delší dobu, ale bez odezvy. Proto pak může vyvstávat dojem, že se hledají jen senzace a slavná jména a že je to celé špatně. Není, jen je potřeba soustředit se na hlavní proud manipulace, útlaku a zvůle. V tom by mělo spočívat hlavní těžiště práce specializovaného ústavu a nelze oslyšet hlasy kritiků, kteří mu v tomto směru vyčítají nedostatek výsledků.

Na rozdíl od extrémního prostředí západoněmecké poválečné éry, kdy nacistické zlo bylo jednoznačným zlem a nebylo tak obtížné ho uchopit, definovat a zreflektovat, je hodnocení české komunistické éry mnohem problematičtější. Čára mezi černou a bílou se dělá nepoměrně hůř. A tak není divu, že se do toho skoro nikomu moc nechce. Neblahé dědictví si s sebou povlečeme o to déle.

Bohužel na to, že se neznáme ke svým hříchům, doplácejí ti, kteří se jich nedopustili. Pokaždé, když přimhouříme oko nad strachem pojmenovat minulá selhání, snižujeme hodnotu těch, kteří rizkovali své životy, kteří se nebáli projevit svůj názor, kteří se neshrbili. Když nedokážeme říci, kdo byl vrah, násilník, práskač nebo podvodník, nejsme schopni ani určit skutečné hrdiny. Svým způsobem je to pořád stejné – v zajetí vlastního slabošství relativizujeme všechny své názory a hodnoty, abychom za ně nemuseli nést odpovědnost. Jenže tím dál prohlubujeme tu strašlivou historickou nespravedlnost na lidech, kteří i pro nás obětovali to nejcennější, co měli.

Poznámka pod čarou času:

Ani po pěti letech nemáme o moc víc jasno v tom, jak to celé bylo. Osobně se domnívám, že Kundera v případu nějakou roli sehrál, byť nemusela být "udavačská" a s vědomím, že oznamuje nepřítele republiky. Navíc podobné oznámení na policii v tehdejší atmosféře jistě odpovídá jiným měřítkům než těm dnešním. Bohužel otazníky nevyjasnila ani Kunderova reakce, která pak nahrává spekulacím a špatnému dojmu.

Z celé kauzy tak jako nejdůležitější odkaz přetrvává podoba veřejné diskuse a reakcí na odhalený dokument. Ani Respekt, ani Kunderovi příznivci nebo kritici nedokázali potlačit přesvědčení a emoce před fakty a věcnou analýzou důkazů (sám jsem s tím taky dost bojoval). Proto odezvu případu Kundera vnímám jako ideální studijní materiál pro práci s informacemi, předsudky všeho druhu a ukázkou ideologického souboje interpretací toužících prosadit vlastní pohled na svět bez ohledu na důkazy.

Jak se vymanit z pout doby a sebe samého

11. března 2010

Až při dvou a půl hodinách, které jsem strávil spoutaný atmosférou Pout, jsem si uvědomil, jak zábavně povrchní umí být porevoluční česká filmařina. A jak obtížně se odhodlává k něčemu zásadnějšímu. A pokud už se odhodlá, jak se jí nedaří něčeho podstatného se skutečně dotknout.

Pouta jsou film, kterému o něco skutečně jde. A kterému se daří to „něco“, až nepojmenovatelné, vyvolat. Stejně jako kámen hozený do vody rozčeří hladinu a opisuje do široka kruhy, Pouta podobně víří a znepokojují myšlenky, jen těch kamenů je hozených najednou mnohem víc a není snadné je uspořádat.

Pouta jsou film o slabosti, tlaku, selhávání a osvobozování, vymaňování se. O hledání úniku ve světě, ze kterého se téměř jinak než tragicky nebo iluzorně utéct nedá, a pokud ano, tak nikoliv bez bolesti či trestu. Industriální obrázky přitažené šedé a hnědé nemluví ani tak za normalizační dobu, jako symbolizují obecně neurčité bezútěšno, nikoliv primárně útlak a strach, ačkoliv ten je asi prazákladem a první podmínkou, ale především ono nepochopitelné bezčasí, nesmyslno, narušení důvodů existence, kde i přežívání je téměř vznešené slovo.

Ostatně tak ke mně ve vzpomínkách mluví i můj pocit z konce osmdesátých let, kterých jsem se dotkl jen letmo jako dítě, přesto je dodnes kromě vlastních vzpomínek stále hodně vnímám v přístupu, hodnotách a mnoha reakcích lidí starších, než je naše generace. Jako mrtvolný stav, který je tu na věčné časy, ze kterého ten, kdo ho programově nezneužíval, utíkal do svých vlastních světů chatové rekreace, nekonečných kávových přestávek v kanceláři, opileckých večírků, malých či větších jánabráchismů, které byly samozřejmostí, drobných rádoby statečných ochcávání systémů v podobě promarodění prvomájových průvodů a hrdinského šepotavého pomlouvání stranických a podnikových kádrů za pečlivě zavřenými dveřmi. Latentní strach sice všude, ta neuchopitelná nervozita, ono „neříkej to před ostatními“, ale mnohem silněji mi z té doby zůstává ta podivná, pokroucená zastavenost času, nesměřování do nikam přebíjené vyhlašováním pětiletek a překračováním plánů, které stejně nikdo nebral vážně. Zohavenost hodnot a zhovadilost pravidel, kterým se většina dokázala relativně snadno přizpůsobit a ze kterých utíkala do svých nenápadně přiohnutých mikrosvětů.

V Poutech se varianty podobných úniků ukazují na čtyřech mužských postavách a trochu na hlavní ženské postavě, byť ženské hrdinky stojí spíše v pozadí, jako odraz a většinou oběti jednání mužských postav. Pozoruhodné je, že ve filmu vlastně nenajdete kladnou postavu, která by vyvolávala ten přirozený pocit nějakého ztotožnění, svým způsobem jsou téměř všechny dost nepříjemné, možná až odporné. A přesto, pozoruhodně, zároveň ve vás dokážou vyvolat určitou účast. Ne snad nutně sympatii, možná ani slovo pochopení není úplně přesné, jako spíš pocit něčeho známého, co si u sebe neradi připouštíme, ale někde hluboko stopy i těch hrozných věcí jsou a my víme, o čem je řeč, i když bychom raději nevěděli.

Příběh se odráží od disidenta (to je spíš nálepka, než co jiného, ono disidentství tu není moc konkretizované a spíš jde o člověka mimo systém než někoho, kdo by byl aktivní ve svém protipostoji), který manželku se dvěma dětmi podvádí s atraktivní rusovláskou. Nevěra pro něj představuje únik ze systému a pravidel, lákavou útěchu alternativy, která však ve své podstatě stojí na opíjení se vlastní výjimečností stojící ovšem na hliněných nohou. Jakási (spíše pasivní) statečnost před systémem se v něm kombinuje s nesmírným slabošstvím v těch nejzákladnějších věcech, ve srabáctví před podváděnou manželkou, před milenkou, a hlavně před sebou samým. Není prakticky schopen sám za sebe udělat jakékoliv rozhodnutí, vzít na sebe odpovědnost, ke všemu ho jen donutí ostatní nebo systém. Tahle postava pro mě symbolizuje velkou část předrevoluční společnosti, onu vnitřní rezistenci, rezignaci s lidskou tváří, tak snadno narušitelnou kritickým okamžikem, kdy dojde k relativně bezbolestnému přizpůsobení se bez jakékoliv síly ke vzdoru, odevzdání se něčemu mimo sebe a přijetí pravidel hry přežívání na více méně bezpečném prostoru v mezích povoleného a hlídaného vzdoru.

Další silnou postavou je dvojí agent, spisovatel-udavač. Pro mě jeden z nejsilnějších charakterů porevolučního filmu. Vlastně možná nečekaně vůbec nejnechutnější postava filmu, ovšem s neuvěřitelnou mírou plasticity, která z ní činí nesmírně přesvědčivé psychologické monstrum, právě díky všem nuancím, které se do toho charakteru dokázaly promítnout. Je pozoruhodné, jak moc šel scénář proti obvyklé tradované pověsti nerežimních spisovatelů jako „nositelů hodnot“ a „svědomí národa“, a je úžasné, jak nekompromisně a na dřeň to dokázal. Postava spisovatele pro mě zosobňuje všechny ty, kteří si nějak s režimem zadali, ale dnes to dokážou obhajovat nebo dokonce prezentovat jako službu vlasti. Jasně, tenhle spisovatel je skutečná svině, skutečně hraje na obě strany a skutečně podráží své „přátele“ z disidentských kruhů (donáší na disidenta informace o jeho avantýrách, k nimž ovšem poskytuje svůj byt, umožní kontakt mezi estébáky a jejich oběťmi), což řada těch, kteří si zadali, dělat nemusela nebo nedělala. Ta symbolika pro mě spočívá v onom namlouvání si, že to všechno mám pod kontrolou, že „mě nedostanou“, ten sebeklam, že jsem ve své podstatě neselhal, protože co jsou moje takzvaná selhání vedle mé výjimečnosti a osudového poslání. Spisovatel dokáže sám sebe přesvědčit, že „mají jen mé tělo, ale hlavu nedostanou“, že se o něm jednou budou učit děti v čítankách a nikoho už nebude zajímat, jestli někdy někoho podrazil. Taková je další ukázaná forma úniku, sebeomlouvající a přitom neexistující, jen vychcaná a ubližující. Tahle schopnost omluvit sebe sama, že jinak to nešlo, že se nějak žít muselo a že nějakou tu sviňárnu přece udělal každý, přitom pro sebe vytěžit, co se dá, to všechno je dokonale symptomatické a ještě nikdy jsem nenarazil na tak přesvědčivé zachycení podobného pocitu jako právě tady.

Pak je tu hlavní postava. Nevím, jestli herec Ondřej Malý bude rád, jak moc negativních přívlastků jeho postava schytává. Ale na odpornějšího, nebezpečnějšího a strach vzbuzujícího deformovaného skřeta jen tak nenarazíte. Estébák Antonín skutečně probouzí děs, protože propadl nemoci, chorobnému stavu, psychopatickému šílenství. Přesto ona deformace nabývá podoby, která dokáže vyvolat zvláštní druh respektu. Antonín je magor, ale paradoxně díky tomu se systému dokáže postavit nejaktivněji. Surově, nelítostně, bezohledně, ale vedle ubohého slabošství nebo slabošské vyčůranosti to lze v kontextu filmu vnímat i jako úlevné „upuštění páry“, jako něco vysvětlitelného, pokud ne pochopitelného, jako svým způsobem zdegenerovaně rovný postoj. Ano, je děsivé, jak pozitivně lze tohle nelítostné nepředstírání v kontrastu s těmi předchozími ubožáky vnímat. Antonín má nebývalou schopnost věci říkat velice prostě, ano, agresivně a krutě, ale takové, jaké jsou, což v rámci onoho všeobjímajícího předstírání, utajování a hraní si na něco působí až osvěžujícím a osvobozujícím dojmem. Tím si získává respekt, protože se svým způsobem staví proti oné umrtvenosti a nesmyslnosti systému. Ale protože je psychopat a zároveň součást systému, svůj únik řeší pouze psychopatickým, mocenským způsobem, kdy pronásleduje milenku disidenta, všechny ostatní odklízí z cesty a možná snad na chvilku podléhá iluzi lásky, něhy a možnosti souznění, jíž ovšem kvůli své zdegenerovanosti není schopen, ačkoliv někde v hloubi duše po ní touží. A snad poznání nedosažitelnosti téhle iluze, neschopnosti jí dosáhnout, vlastní deformace ho přivádí k tragickému konci. Ano, Antonín, jako téměř čisté zlo, kterého byste nechtěli potkat, kterého byste nechtěli ani ne-potkat, abyste se nemuseli potýkat s myšlenkou, že někdo takový o vás ví, aniž vy víte o něm, že vůbec existuje, Antonín představuje také vnějškem pokroucenou oběť systému, aniž by to jakkoliv omlouvalo jeho chování.

A pak je tu výtečně zahraná postava Antonínova kolegy estébáka. Další forma úniku, ta pro někoho nejjednodušší, naprosté splynutí se systémem a samozřejmě přijímaná hra v rámci nastavených pravidel. Takhle vypadala většina společnosti, byť třeba nesloužila ve Státní bezpečnosti, ale tvořila systém. „Dělat jen svou práci.“, tak časté vysvětlení neschopnosti vzdorovat, samozřejmé a pochopitelné přizpůsobení se, které nikdo nikomu přece nemůže mít za zlé. Jen dělat svou práci, vyvázat se z odpovědnosti, vymazat svědomí a vzorně se otáčet jako dobře namazané (většinou alkoholem, což byla také ostatně častá forma úniku) kolečko v soukolí. Na takové lidi je spoleh, jsou vzorní, neuhnou, protože jejich osvobození spočívá v odevzdání se, v eliminaci vlastního názoru a v maximalizaci drobných radostí a potěšení, které se tu a tam nabídnou (vyspat se se sekretářkou, zapít starosti celého světa, zašpásovat si na cizí účet v bezpečí mocenské převahy přidělené role).

To jsou čtyři příklady vypořádání se s tlakem světa, systému. A vskutku není důležité, že inspirace pro film přišla z normalizačních dob. Obraz je tím jen zesílený, ale podobným způsobem deformuje charaktery každá doba, každou dobu někteří využívají ke svému maximu, jiní se jen pasivně vezou, na jiných stojí a další jí vzdorují destruktivně nebo sebedestruktivně, všude jsou slaboši a svině. Ale téměř všichni sami sebe vysvětlují nebo obhajují vlastní výjimečností - že jich se to vlastně netýká, že to mají pod kontrolou, že jde o něco jiného, že se nezaprodali, protože si zachovali kus nedotčeného já, opájejí se iluzemi a nedokážou se podívat do zrcadla na skutečný stav věcí, připustit si selhání, aby sebou nemuseli začít pohrdat.

Proti tomu ženské postavy takovou výpovědní sílu nemají, jsou spíš jen odrazem, nejčastěji závislými oběťmi slabošských mužů. Podváděná manželka se dvěma dětmi, nastávající svobodná matka, kterou zřejmě opustil muž, s nímž čeká dítě, Antonínova manželka, jež se snaží alespoň nějak (tak typicky nešťastně trapným způsobem udržování zdánlivého pocitu domova) zachránit odumřelý vztah. Největší prostor z nich dostává hlavní ženská postava, jeřábnice Klára, u níž zůstává jako hlavní jeden pocit – že si aspoň nějak, byť o ní proti mužským postavám víme jen málo, zachovala čest. Jako by stála mimo systém, věci plynou mimo ní a nemohou se jí dotknout, a pokud ano, pak tak, že se jimi sama nezasviní. Ale možná je to jen tím, že o ní víme méně, než by bylo potřeba, abychom ztratili iluze i o ní.

Z jen málokterého filmu si dokážu vybrat tolik tak zásadně rezonujících postav, které dohromady s obrazem, zvukem, atmosférou dokážou nahodit na bedra tak velký balvan přesvědčivých emocí, co se nadlouho vryjí pod kůži. A ačkoliv v Poutech lze najít místa, kde vystoupíte z příběhu, mimo pocit (například lehce rozpačitý rozjezd, některé „chtěné“ reakce, jako když Klára hodně nelogicky típne cigaretu o ruku Antonína, jen aby vznikl prostor pro plánovanou repliku), to všechno ztrácí význam vedle síly celkového vyznění, oné touhy vypovědět něco zásadního, hloubokého, prokopat se na dřeň a alespoň letmo se dotknout odhalené tkáně. Není to příjemný film, protože kdo by se rád vrtal v bolavých ranách, když je mnohem snadnější je nechat zajizvit tlustými čarami zapomnění. Ale takové filmy bolestně scházejí a v našem vlastním sebepoznávání jsou strašně potřeba. Skvrny na vlastním svědomí nelze vyčistit bez porušení podstaty látky vlastního sebeklamu.

Poznámka pod čarou času:

V souladu s konceptem českého nesvědomí Pouta příznačně divácky zcela propadla. Mainstreamová „reflexe“ minulosti je dnes podřízena veřejnoprávně smířlivé až aseptické interpretaci seriálu Vyprávěj, pokud nemluvíme o miliontých reprízách socialistických pořadů všech úrovní a témat. Tématicky blízko Poutům se dostala Kawasakiho růže, která dovršila postupné Hřebejkovo sbírání odvahy nasvítit i naši odvrácenou stranu a která byla po zásluze potrestána zlomkem návštěvnosti proti mnohem vlídnějším a sentimentálnějším Pelíškům a Pupendu.

Proč dnes chybí Karel Kryl

3. března 2009

Dnes to bylo 15 let, kdy zemřel Karel Kryl. Je to neuveřitelně dlouhá doba a kdo ví, jak by přijímal všechny ty děje, které se během ní stačily udát. Povědomí o něm pomalu slábne a jeho odkaz se v povědomí veřejnosti deformuje podle potřeb kohokoliv zrovna napadne. Přitom osobnost podobného formátu a síly nám dnes zoufale chybí.

Jméno Karel Kryl se nejčastěji připomíná jednostrannými interpretacemi Dana Landy, který si Kryla přivlastnil pro své podivuhodné bláboly o vlasti a pro vylepšování svého mediálního obrazu u určité části veřejnosti. Říkám tomu „landizace Kryla“, která pro mě vyvrcholila (pokud nepočítám šaškárnu řádu Ordo Lumen Templi) pseudorockovou úpravou, kterou řízným způsobem odzpíval Jiří Zonyga v jednom díle poslední série Superstar. Mnohovrstevnou Krylovu poezii tato „landizace“ přiohýbá do úderného hávu s výrazným bojovým akcentem, aby nedobrovolně posloužila pomateným akcím „zapadlých vlastenců“. Je mimořádně trapné, když výsledkem toho zvláště mladší generace považuje nádhernou, silnou a křehkou báseň-píseň Morituri te salutant za říznou odrhovačku Dana Landy.

Je vůbec zajímavé, kolik lidí si Kryla stačilo za těch 15 let přivlastnit. Landa se při svých spiritistických seancích stavěl, jako by s Krylem chodil na pivo, sociální demokracie ještě za Zemana s jeho písní Demokracie objížděla zemi, někteří pravověrní komunisti prohlašovali, že ho měli za oblíbeného písničkáře. Jaromír Nohavica, který zklamal minimálně část svých fanoušků donášením na Kryla, se k němu dnes taky pravidelně odkazuje. Nohavica dokonce dokáže svou vlastní obhajobu vskutku kongeniálně spojit s nekompromisní obhajobou Landy: „Kdo vyčítá Landovi to, že zpívá Kryla, nepochopil z Kryla vůbec nic.“ Až člověku přechází zrak nad tím, s jakou troufalostí někdo dokáže předvádět, jak ztratil soudnost. Možná, že donašeč opravdu zná svou oběť lépe než kdokoliv jiný, ale aby si činil nárok na její interpretaci, nemá se vkusem nic společného.

Obávám se, že plytkost dnešní doby komplikuje pochopení toho, proč byl a nadále je odkaz Karla Kryla důležitý. A obávám se, že to podstatné z něj nepochopili právě ti, kteří si ho pro své osobní cíle přivlastňují a kteří ostatním říkají, jak ho mají chápat. Nejvíc to překvapí právě u Nohavici, kde to možná lze zdůvodnit jeho osobním „střetem zájmů“. Ale obhajovat Landův primitivní paramilitární přístup ke Krylovým písním znamená nepochopit, že Kryl byl všechno, jen ne takto jednoduchý a jednostranný. Že jeho vášnivý patetický zápal nikdy nejde oddělit od křehkosti, něhy, smutku a především smyslu jeho textů.

Dnes tak v mediálním světě převládá obraz Kryla jako „kverulanta“, bojovníka, věčně nespokojeného rebela, porevolučním vývojem zahořklého zneuznaného kritika, což nepostrádá reálný základ. Ovšem jen slabě se v ozvěnách ozývá, že byl ještě více než to především citlivým člověkem, který se vždy snažil stát na straně poctivých a slušných lidí a který se nesklonil. (A taky jedním z nejlepších básníků, jaké kdy tahle země měla, s neuvěřitelnou schopností hrát si se slovy, kouzlit obdivuhodné obrazy veršů s mimořádnou silou a espritem.) Přitom jedině v téhle složitosti, nejednoznačnosti a také problematičnosti můžeme začít dávat dohromady jeho realistický obraz.

Karla Kryla si každý rád přivlastní jako líbivou nálepku, přebarví si ho podle svých potřeb, aniž by ovšem s jeho podstatou chtěl mít cokoliv společného, pokud ji vůbec zná. Nejméně pohodlný je dnes Kryl jako symbol „svědomí“, které se nespokojí s pozlátkem, s úlitbami bohům, s mediálním zdáním maskujícím hnilobu uvnitř. Kryl je symbolem nepříjemného, odhalujícího pohledu do zrcadla, proto ho vlastně tolik lidí neměla ráda. Jak za socialismu, tak po něm příliš kazil „klid na práci“, ať už byly jeho kritiky na místě, či nikoliv. Proto byl redukován na obecního blázna, remcala, který je ve své touze po ideálech směšný, vhodný k zapomnění, popřípadě k posmrtnému stavění pomníků a účelovému zneužívání.

Dnes lidé, kteří by mohli hrát roli společenského svědomí, ve veřejném prostoru chybějí a nebo nejsou slyšet, protože je hravě přebijí mediální silikony showbyznysu a showpolitiky. My sami nikoho takového nechceme slyšet, protože součástí kritiky podobného svědomí bychom se mohli stát také. A to by bylo příliš nepříjemné, bolestné a nestojí to za to. I proto z odkazu Karla Kryla vybíráme jen to, s čím se není potřeba konfrontovat a deformujeme ho buď do kýče nebo do primitivního vlastenčení. Přicházíme tak o cennou reflexi sebe sama. Naše chyba.

Poznámka pod čarou času:

Příští rok už to bude dvacet let, co Kryl zemřel. Dvacet! Je neuvěřitelné, že to všechno tak rychle letí. Marně se hledá uspokojení v tom, že vývoj české společnosti stále více potvrzuje, jak dobře dokázal už tenkrát Karel Kryl vidět a pojmenovávat největší slabiny tehdejšího vývoje a zrádnost a omezenost hlasů, které tehdy byly nejvíc slyšet. Naopak naplňuje smutkem, že ani s odstupem času jeho dílo nenalézá dostatečnou rezonanci. Namísto potřebného hlazení proti srsti, konanému Krylem vždy s láskou, byť neopětovanou a možná zahořklou, dáváme stále častěji přednost pochlebování naší výjimečnosti, našemu pohodlí a naší zbabělosti postavit se sami sobě. Po krk v bahně si pod sebe s uspokojením kálíme další a další vrstvy bohorovné nenávistné ignorance.

Nohavica a jeho matná interpretace vlastního osudu

18. 11. 2007

Jaroslav Hutka svou novou písní Udavač z Těšína opět rozvířil kauzu Nohavica a StB. Jde z toho všeho nepěkná pachuť, a to ze všech stran. Nic moc, tyhle rozmazané pohledy do minulosti…

Nejdříve k samotnému Hutkovi. Dříve často skloňované, dnes spíše hořkostí znějící jméno zneuznaného člověka upadajícího do zapomnění. Nazpíval ani ne píseň jako spíš pamflet, trochu s křížkem po funuse. Motivace nezřejmá, jeho morální karatelství nepříliš přesvědčivé. Proč právě takto? Cítit v tom více ventilování subjektivní frustrace než snahu po osvobodivé pochopení a trochu nadhledu. Pohledy a interpretace minulosti jsou potřeba, protože se zatím moc nepěstují. Ale tenhle nálepkovitý, pamfletový způsob není sympatický, ačkoliv lze možná trochu chápat pocit zneuznání, který Hutka zřejmě pociťuje. Pro samotnou kauzu Nohavica však Hutka ani ta píseň důležití nejsou, naopak zvolená forma vyvolala prvoplánové pozdvižení, i když takový výkřik nakonec působí spíše kontraproduktivně.

Co novináři? Třeba Respekt to texem Jaroslava Spurtného vloni vzal poctivě, důkladně, profesionálně. Ostatní masové tituly jen převařují poprask kolem Hutkovy banální veršovánky, která zapadne stejně rychle, jako vznikla. K osvětlení nepřispívá; jestli někoho probudí k nějakým dalším krokům, těžko říci. Ale asi to celé patří k nedokonalému vyrovnávání se sebou samými. Žádný systém, žádný cíl, nahodilý pohyb ode zdi ke zdi.

Politici melou prázdné šablony floskulí o ničem. Ty navíc dost často mají jen (nezáměrně?) destruktivní vliv, protože říkají, že bychom neměli vytahovat jednotlivé případy případných udavačů (kteří byli v určitých momentech sami oběťmi), ale měli bychom se k minulosti postavit systematicky. To se hezky říká, ale za prvé jen málokdo ví, co to znamená, málokdo je takového systematického přístupu schopen, a ještě menší počet lidí o něj skutečně stojí. A argument, že malé ryby, byť se známým jménem, nemáme vytahovat nad hladinu zapomnění, je taky ubohý, už proto, že bychom měli být rádi aspoň za to, že se aspoň něco podaří odhalit. Nebýt známých jmen, postupovalo by se ještě pomaleji a společenský význam tématu byl nebyl tak živý (přičemž i tak je to dost bída). To neznamená, že se v objevování velkých ryb nepostoupilo žalostně málo.

Proč to všechno řešit? Nejde o odsouzení, zpětné poplivání nebo sebemrskačské obviňování, ale pochopení toho, co systém s lidmi v určitých chvílích dokáže udělat. Pohledu do zrcadla minulosti se však bojíme, protože mnozí tuší, co by asi mohli spatřit, a je pochopitelné, že jim to dnes, kdy mohou vypadat bezúhonně, jen „zbytečně“ komplikuje život. Oč lepší by bylo nepatrát, zapomenout, vždyť po tolika letech už o nic nejde. Gunter Grass je živoucí svědomí německého národa, proč jeho aureolu snižovat kvůli nějakému mladickému selhání v rámci nacistického systému? Ano, pravda bolí a je pochopitelné, že se uznávané osobnosti nechtějí na dřeň odhalit, když by tak narušily svůj pečlivě pěstovaný obraz úctyhodnosti a morální výjimečnosti. Jen je to škoda, protože i přiznání k vlastním minulým slabostem, provedené upřímně a bez vytáček, by je dokázalo obhájit i v jejich nedokonalosti a slabostech. Jen tak mohou být pochopeny, jinak na nich vždy zůstane ona divná pachuť (navíc jak si mohou troufnout chtít de facto nespravedlivě těžit z neposkvrněného obrazu, když není pravdivý?).

Jak v těchto souvislostech vypadá Jaromír Nohavica, tento idol mnohých, nejen mladých lidí, pro něž představuje stálou morální autoritu? (Že je to pro ně důležité, dokazují i vášnivé diskuse třeba pod aktuálními články o Hutkově nové písničce. Je přitom zajímavé, že asi většina poukazuje spíše na problematickou Hutkovu motivaci, resp. plytkost jeho textu, a snižuje význam Nohavicova selhání. I to k obdivu patří.)

Předně ještě stále nejsme schopni úplně přesně zjistit, co se v roce 1989 stalo. Zpráva estébáka z výpovědi Nohavici o jeho pobytu ve Vídni, kde se potkal s Krylem, nemusí být přesná, i na to se Nohavica odvolává. Obhájci Nohavici říkají, že stejně jen říkal to, co už státní policie věděla – teď jde jen o to, jestli Nohavica věděl, že informace, které předává, jsou druhé straně opravdu tak důvěrně známé. Nohavica říká, že si myslel, že to nějak uhraje, a mohlo to tak být, teď jde o to, jestli to skutečně uhrál. Při těchto rozporech, nebo přesněji nejasnostech, se to samozřejmě soudí hůř.

Ale… Je tu, aspoň pro mě osobně, jedno „Ale“, které mi v tom celém nehraje. A to jsou jemné nuance Nohavicových reakcí na celou záležitost. Kdyby se při tom kontaktu s StB skutečně nic závažného nestalo, proč reaguje tak podrážděně? Proč dává do souvislosti načasování objevu celé kauzy s blížícími se volbami, nebo s tím, že byl zrovna vyhlášen nejprodávanějším zpěvákem?

Z webu Nohavica.cz:

"10. února 2007, 20:57 – ÚDIV.

Takže jsem zase nepřítel státu. Po 18 letech, kdy jsem na Koncertě pro Arménii podepsal petici za propuštění Václava Havla, to mám opět na talíři. Náhle, jen co jsem vyhlášen nejprodávanějším zpěvákem roku, se objeví listina nějakého kapitána státní bezpečnosti, který si mne tehdy v únoru 1989, po měsíci (!) od onoho podpisu pod petici pozval a vyptával se, co že jsem to podepsal. Všechna jména už znali, tedy i to moje. Co všechno a proč si ten člověk do svého hlášení napsal, nevím. To se fakt musí pan novinář Robert Malecký zeptat jeho. Snad mu řekne i to, proč si přiúčtovával k svému platu fiktivní útraty za Nohavicu. Myšlenka, že bych si nechal od estebáka platit kafe, je pro mne, přiznávám se, těžkým soustem."

„Reakce na MF DNES: Vynucené schůzky s STB pod pohrůžkou šikanování mé rodiny a výslechů nemocné matky, nepovažuji za spolupráci. V celém mém životě i tvorbě je na nejpřednějším místě snaha lidem pomáhat a nikoliv jim ubližovat. Mohu se každému podívat do očí. Je zvláštní, že se míchají špinavé karty právě dnes – pár dnů před volbami. Cítím závan starých časů. Ještěže mne lidé znají.“

Tohle zrovna nesvědčí o čistém svědomí. Ty reakce jsou prostě divné. O to víc, když si je dáte do srovnání s tím, co říkal pro Respekt: „Teď už vím, že nešlo být uprostřed. Ten pocit, že jsem nade vším nějak rozkročen, je mylný. Myslel jsem si, že tu spolupráci vyrovnávám bojem s různými schvalovacími komisemi, komunistickou stranou a svou prací vůbec, ale ta domněnka nebyla správná. Musím se otevřít. Chci se pokusit všechno vysvětlit sobě i těm, kteří mě mají rádi.“ Tady naopak uznává, že k nějakému selhání došlo, že je tu problém, který si zaslouží být objasněn.

A dnes? Zase úplně jinak: „Co tady dnes někomu vysvětlovat, co jsem řekl, co jsem neřekl, na co jsem odpověděl a co smlčel, jak jsem nebyl úkolován, natož služebně vyslán. Co se tady zaklínat, že bych některé věty v životě nevypustil z úst, co popisovat, jak nemám tušení, kde a kdy ten záznam vznikl. Co tady vysvětlovat nad papíry sepsanými oním kapitánem kdovíkdy pak v poklidu jeho kanceláře, už beze mne, bez mého podpisu, papíry, které se objevují jako na zavolanou z propadliště dějin. Jednou, před lety jsem buď jak buď s tím člověkem seděl u jednoho stolu a basta – dobře mi tak – a tomuhle všemu, co tu teď povídám, lidé buď uvěří anebo neuvěří. Je to jako s tou pravdou, co lež u ní přenocovala.“ (z webu Nohavica.cz)

Prostě lavírování, které vůbec nezní přesvědčivě, a kterým jen dál těžkne pachuť. Rovný, silný chlap, který má nad sebou samým a nad svou minulostí nadhled (ať Jarek Nohavica promine, když jsem ho s ohledem na jeho tvorbu a postavení v takové pozici předpokládal), by mohl mít dostatek síly, aby řekl na férovku, jak to bylo. Byl tam tlak, selhal jsem v tomhle, naopak jsem neselhal v jiném, v tomhle mají kritici pravdu, v tomhle ale už ne. Takový jasný postoj by mu v očích jeho nadšených posluchačů jistě příliš přízně neubral. Škoda, že toho (zatím?) není schopen.

Jako špatný vtip pak zní jeho aktuální vyjádření, že „tehdy jsem se bál, ale teď už se nebojím“. Bohužel, opak je pravdou, stále se veřejně přiznané pravdy bojí, a proto tolik mlží a relativizuje.

A na závěr ještě jedna postava. Karel Kryl. Stále ještě nedostatečně oceněný, jednostrannou a jedorozměrnou Landovou interpretací významově přebitý a pokroucený, se jen občas objeví jako nepříjemná připomínka nerelativizovaných hodnot, které se těm selhávajícím nehodí do karet. Nohavica na něj podle všeho skutečně donášel. Podle jeho vlastních slov v knize Půlkacíř Krylovi vadilo, že ke své roli Nohavica nezaujal žádný postoj (a to bylo na začátku devadesátých let!). Takže to nemohlo být úplně bezproblémové povídání o banálních věcech, jak Nohavica tvrdí. A stejný Nohavica píše na Kryla oslavné texty a zmiňuje ho ve svých písních („malý muž s kytarou na pódiu otvírá vrátka“). Trochu troufalé, zdá se mi, při všech těch souvislostech, právě tady by naopak byla dle mého asi vhodnější zdrženlivost.

Inu, na závěrečné dějství tohoto směšně tragického příběhu si asi budeme muset ještě počkat, protože Nohavica sám nám k objasnění zatím moc nepomáhá. A asi si nevystačíme s černobílým hodnocením žurnalistického střihu nebo s vášnivými odsudky na jednu nebo druhou stranu. To nic nemění na tom, že Nohavicovy texty a písně jsou v polistopadovém období v daném žánru zřejmě tím nejlepším, co u nás lze objevit. Což zas nemění nic na tom, že Nohavica si svými postoji příliš nepomáhá. Inu, co na to říct, než že asi vážně nikdo není dokonalý.

Poznámka pod čarou času:

Kdykoliv Nohavica promluví o své spolupráci s StB, posune původní tvrzení do jiného světla a interpretaci tak opět zamotá. Vyznívá to nehezky a nevěrohodně. Navíc se zdá, že s odstupem času, kdy se nejvypjatější emoce související s jeho kauzou utlumily, nabývá na sebevědomí a od slov „Asi přišel čas, kdy se s tím budu muset vyrovnat, jestli to tedy vůbec jde," která řekl Jaroslavu Spurnému pro Respekt v polovině roku 2006, se o šest let později posouvá až k razantnímu odmítání jakékoliv odpovědnosti a vypjaté až útočné obraně v rozhovoru pro slovenské noviny SME:

SME: „Ako to teda bolo?“

Nohavica: „V osemdesiatych rokoch dôstojníci ŠtB zbierali o mne rôzne informácie, odpočúvali ma, písali tajné materiály, zakladali nejaké zložky, ktoré som v živote nevidel. Nič som im nepodpisoval. Predvolali ma, niečo som im povedal, neviem, čo si tam zapísali. Tie zložky neboli pre nikoho iného než pre novinárov a ďalších ľudí o dvadsať rokov neskôr. Vtedy ich vôbec nepoužívali. Oni tie zložky schovali. Tak sa to totiž v tajných službách robí. Pripravovali sa na budúcnosť. Vtedy som vôbec netušil, čo o mne vo svojich záznamoch písali. Doteraz neviem nič. Som v celej kauze asi najmenej informovaný. Dostal som po dvadsiatich rokoch do ruky papiere a sám som sa čudoval, čo na nich bolo popísané. Vypovedal som, že Kryl bol malý. To je pravda, to som im povedal. Ale o ďalších veciach som predsa nehovoril. To si pamätám.“

SME: „Po sérii článkov v českých médiách si uverejnil svoju odmietavú reakciu na ne. Nohavica: Nebol v nej ani náznak ospravedlnenia, niečo ako prepáčte, ak som niekomu hoci aj nevedomky ublížil. Bol si predsa na mnohých výsluchoch, niečo si im hovoriť musel.“

Nohavica: „Za čo sa mám ospravedlniť? Hovorím to veľmi dôrazne. Nemám sa za čo ospravedlniť! Komu? Komu mám povedať prepáčte? Komu mám povedať prepáčte? Tebe? Či všetkým? Ja viem, čo som vtedy hovoril. Viem, čo som hovoril. Iba ja som sa trápil, ja som trpel. Mňa v osemdesiatych rokoch tlačila ŠtB. Ja som žil pod jej nátlakom. Nič zlé som neurobil. Spieval som len piesne, také, aké boli, ktoré dodávali ľuďom nádej. Za to sa mám ospravedlniť? Fakt nemám komu. Toto mám už v sebe uzatvorené. Ja si to totiž pamätám. Nie som typ človeka, ktorý nevie v iných situáciách povedať prepáč. Ale v tomto prípade sa nemám komu ospravedlniť. Povedz meno, komu sa mám ospravedlniť.“

SME: „Napríklad mojej kamarátke Milici. Rozprávala mi o tom, keď ako študentka za totality vrieskala na tvojich koncertoch Svobodu, svobodu, svoboděnku, bez křídel, bez kata, ra-ta-ta-ta. A po rokoch si kládla otázku: Klamal, zavádzal ma? Koho som to ja vtedy vlastne počúvala?“

Nohavica: „Za to sa mám ospravedlniť? Nech sa jej ospravedlní ŠtB. Ani mne sa nikdy nikto neospravedlnil. Ale ak má pocit krivdy, vezmi ju so sebou vo štvrtok na Červený Kameň. Vysvetlím jej to osobne. Pozri, od čias, keď si ma prvý raz pozvala ŠtB, uplynulo dvadsaťpäť rokov, stalo sa mnoho iných vecí. Za tých dvadsaťpäť rokov nevyplával na svetlo jediný prípad dokazujúci, že Nohavica je sviňa. Ale stále sa niekto vracia k tomu zlému semenu, ktoré zasiali. Oni boli to zlo. Prečo za tie roky nikto nešiel za dôstojníkom ŠtB a nespýtal sa ho, ako to vlastne bolo? Vypočúval ma konkrétny človek Li-ber-da. Tiež som to chcel vedieť. So mnou nechce hovoriť. Ale novinári sú tí, ktorí majú ísť za ním a spýtať sa, ako to vtedy bolo. Bavil som sa o tom s priateľom novinárom. Ten mi hovoril, že rozprávať sa s bývalými eštebákmi je ťažké. Klamú. Preto sa celý môj prípad nedá uzavrieť. Ani ospravedlnením, ani žiadnym rozhovorom. Dá sa uzavrieť tak, že si treba dávať nabudúce pozor. Keď si ti sadne na chrbát diabol, pekne si to odserieš.“

Podivný koncert Jarka Nohavici v Lucerně

24. dubna 2009

Byl jsem docela zvědavý, co Nohavica po delší pauze v Praze předvede. A výsledný dojem z koncertu ve vyprodané Lucerně byl více než rozpačitý. Když diváky vyzve: „Pojďte, zazpíváme si Jeřabiny, Karel by měl radost!“, jednoho napadne, že by mu spíš Karel dal ránu mezi oči.

Byli jsme ve čtvrtek na posledním ze série tří Nohavicových pražských koncertů. Předcházely mu dva koncerty ve středu a v úterý. Po tom prvním se na iDNES.cz objevila recenze Ondřeje Bezra, která působila docela rozumně a vyváženě, přesto vyvolala nebývale silnou reakci. A jak se ukázalo, četl ji i Jarek Nohavica před svým čtvrtečním koncertem.

Koncert tím docela trpěl, protože Nohavica na margo té recenze pravidelně glosoval mezi jednotlivými písněmi. Citoval nejmenované „kritiky“ a jízlivým pomrkáváním směrem k publiku je ze zálohy zesměšňoval za to, že si dovolují říkat něco, s čím on sám nesouhlasí.

Divím se, že nějaký text na iDNES může mít pro někoho takovou sílu, aby se proti němu musel veřejně vymezovat, navíc zpěvák Nohavicovy popularity by to vůbec neměl mít zapotřebí. On ale vypadal, že s tím má opravdu nějaký zásadnější problém. Jako by si nebyl jistý sám sebou a odvozoval sám sebe od toho, jak je přijímaný nějakým kritikem, než od toho, čemu věří a co dovede. Zvláštní a až překvapivě viditelné.

Nervozita na něm vůbec byla patrná hodně silně zvlášť v první půli koncertu. Nohavicu znám z koncertů z před několika let, kdy byl na vrcholu slávy, ještě bez udavačského stigmatu, mnohem mnohem sebejistějšího, nespoutaného, odvázaného a svobodného, rozdávajícího dobrou náladu, energii, humor a nadšení do široka svému oddanému publiku. Teď bylo také publikum oddané, ale jako by to v některých chvílích nebyl ten jeho „starý dobrý Jarek“, ale zaskočený, znejistělý chlapík svázaný nervozitou, který si nevěří, který neví, jak bude přijat a co si může dovolit.

Lze sice předpokládat, že Praha by mohla být v případném odstupu od jeho tvorby a osudu nejdál z celé republiky, ale přesto síla té slabosti bila do očí. Publikum přitom bylo mimořádně vděčné za cokoliv a Nohavica stále dokazuje, jak skvělý je autor (Las Vegas mi osobně nepřijde nepodařená píseň jako Bezrovi a Bezrova sebejistota, že její nekvalitu „musí poznat každý, kdo od Nohavici slyšel aspoň tři písně“, mi přijde hodně namyšlená), přesto jako by se Nohavicovi podlamovala zvlášť ze začátku kolena. Interpretačně si vůbec nebyl jistý, chyběla mu jiskra a přesvědčivost, kterou nabíral jen postupně. Lepší si pustit doma cédéčko.

Nakonec však přišlo ono zpropadené finále, kdy zařadil písně na téma vyrovnávání se s vlastním osudem, s totalitou a jejími tlaky, s tím, jak se do něj pouštějí současní kritici. Říkám svůj čistě osobní názor – to, co předvádí Nohavica v souvislosti s Krylem, mi přijde skutečně nevkusné. Nohavica dlouhodobě nestojí tváří v tvář téhle kauze rovně. Budiž, je to jeho právo. Nemusí nic vysvětlovat, byť jak už jsem psal v předchozím textu, narovnání by mu v očích fanoušků neuškodilo, naopak, měli by šanci vnímat to jako chlapské gesto.

Na druhou stranu, pokud nechce nic vysvětlovat a uzavírá se před dotěrnými novináři, nemohu osobně přijmout, když nemlčí se vším všudy. A on skutečně nemlčí, naopak využívá každé příležitosti, ať už na svých stránkách nebo na koncertech, aby si rýpnul do všech, kteří mu lezou krkem za to, že ho chudáka pronásledují, že mu nedají pokoj. V písni, v níž si s takovými vyřizuje účty, je označuje za „malé prdy“, nadává jim jako malý kluk z bezpečí svého pódia a chráněný hradbou svých fanoušků, byť i v téhle lidsky „malé písni“ dokazuje, že umí být „velký autor“. Ale pokud srovnává své současné „pronásledování“ s dobou totality, je totálně padlý na hlavu a nevidí si na špičku nosu. Nebo ho snad někdo po skončení koncertu odvedl k výslechu na Bartolomějskou?

Absolutní ztrátu soudnosti a vkusu ovšem předvádí v manipulativním přivlastňování Krylova odkazu. Jak je to nevhodné u Landy, tak je to nevhodné u Nohavici, vůbec u kohokoliv, kdo si své vlastní zájmy obhajuje odkazem a virtuálním „souhlasem“ těch, kteří se proti tomu nemůžou bránit, protože jsou mrtví. Nohavica, na kterém stále leží stín selhání, teď „hrdinsky vzdoruje“ svým kritikům tím, že se zcela bezostyšně prohlašuje za vykladače Krylovy vůle. Chucpe se vším všudy.

Přitom recept, jak by šlo ze všeho vyjít relativně se ctí, pokud se tu o cti dá mluvit, i bez toho, že by Nohavica musel chodit s hlavou zasypanou popelem, je docela jednoduchý. Hrát a bavit své publikum bez toho, že by téhle vazby využíval pro slabošskou sebeobhajobu. Prostě jenom hrát a zpívat a nevyřizovat si se svými kritiky účty. Jenže jako by velkému Jarkovi nestačilo, že si vybudoval nezpochybnitelnou uměleckou pozici, jako by chtěl být přijímaný bezezbytku nejen umělecky, ale také lidsky. V tom asi zůstal „folkařem“, vždyť co „folkař“, to přece morální autorita. A štve ho, když mu to nežerou úplně všichni. Jenže pak na to doplácejí jeho koncerty, na které pak nedává smysl chodit.

Poznámka pod čarou času:

Ani s odstupem času toho moc nepřibylo. Pachuť zůstala. A je mi ohromně líto, že Nohavicovy písně, kdykoliv je náhodou slyším, už automaticky vnímám jen rozklíženě. Rčení „Já nic, já muzikant“ v tomto případě zní hodně hořce.

Řekni, kde ti chlapi jsou?

25. březen 2010

Maskulinita v několika posledních dekádách prošla mimořádným zpochybněním a zaplaťpánbůh za to. Čím dál častěji se ale zdá, že spolu s tím došlo k oslabení těch hodnot, které kdysi představovaly pozitivní význam „chlapství“.

Pojem chlapství je dneska nasáklý pivním odérem přiožralých troubů, kteří nekontrolovatelně slintají nad hrudními silikony a upoceně se trumfují ve vulgaritách a nedokazatelných sexuálních výkonech. Nad vším se vznáší směšnost, ubohost a trapáctví. Stručně řečeno, jde o notně zdegenerovanou karikaturu muže, kondenzovanou v příznačném hesle „Chlapi sobě“.

Proti tomu se progresivně staví opačný, genderově uvědomělý ideál muže s lidštější výbavou, emočně chápavý, neagresivní, tolerantní, respektující ostatní muže i ženy jako rovnocenné partnery, který si nepotřebuje dokazovat svou nadřazenost. Tento model se stále více daří prosazovat díky soustředěnému tlaku z různých argumentačních pozic opřených především o liberálně-demokratické a genderově vyrovnané ideály.

Snad jen lze podotknout, že starší generace a méně sociálně vybavení jedinci mají se zařazením podobných vlastností do svého charakterového rejstříku často potíže, především ve vztahu k něžnému pohlaví. Neumějí s těmito vlastnostmi pracovat, považují je za důkazy zženštilosti, slabosti, popření svého chlapství. A tak je tradiční, přezíravý, razantní, arogantní, agresivní model logicky postaven v přímé opozici k liberálnímu, rovnoprávnému, tolerantnímu, což diskusi dost často zužuje na prostý výběr mezi těmito dvěma možnostmi. Oba modely se však mohou v konečném důsledku profilovat příliš jednostranně, i kdyby se nakrásně zdálo, že volit mezi nimi je velice jednoduché.

Bohužel, při aktuálním prosazování liberálního modelu může vznikat problém mnohem hlubší než jen to, že někdo ještě v sobě nestačil nebo nezvládl přehodit modernizační výhybku. Obávám se totiž, že redefinici mužství úplně nezvládáme všichni, že vlastně nevíme, co přesně je tím skutečným cílem obrodného procesu a s vaničkou vyléváme i dítě. Ne nadarmo se objevují názory i z feministického spektra diskuse, že z mužů se teď stává „slabší pohlaví“, protože jim byl odňat dominantní status a v nové situaci se vedle emancipačně profilovaných žen potácejí s troskami své dosavadní identity a bez dostatečně silné identity nové.

Maskulinita má celkem odůvodněně špatnou pověst definovanou všemi negativními přívlastky zmíněnými na začátku. Obávám se však, že úměrně tomu, jak posilujeme společenskou roli femininních kvalit a oslabujeme negativní příznaky maskulinity (proti čemuž nelze nic namítnout, naopak), uniká nám význam a potřeba skutečného „chlapství“ v tom nejlepším slova smyslu. Odsudek negativních přívlastků zacloní i to, co by si naopak zasloužilo vyzdvihnout jako inspirace a jako potřebná součást mezilidské komunikace. Pozitivní hodnoty, které byly s chlapským chováním v jeho nezdegenerované podobě spojovány, v dnešním veřejném prostoru totiž začínají celkem výrazně chybět. A jejich rehabilitace by nám mohla poskytnout šanci na obrodu ideálů a hodnot, které vlivem individualizačních tlaků ztratily hodně na své síle.

Kde je zakopaný pes? Ideál mužství byl dříve zřejmě nejvíce obsažen v obrazu „hrdiny“, jemuž dominovala síla, rozhodnost, akce, odvaha, smysl pro čest a věrnost ideálům. Takový člověk byl hodný příkladu a následování, dokázal být vzorem pro ostatní – od panovníků, rytířů, politiků a vojáků, přes podnikatele, vědce a lékaře, až po neurozené představitele nižších sociálních tříd ovšem se „zdravým selským rozumem“ a „srdcem na pravém místě“. Takovým osobnostem se pak dokázala tolerovat i negativa jako právě arogance či pocit nadřazenosti, tedy průvodní jevy maskulinity.

Ovšem mnohem častěji se maskulinita projevovala agresivním až destrukčním akcentem, který se v liberálním a partnerském prostředí rozčarovaném z tragických následků velkých „maskulinních“ ideologií dočkal obecného odsouzení. Spolu s tím, jak ideje ztratily na důvěryhodnosti a smyslu, také ochota obětovat individuální zájmy celku a idejím, které přesahují vlastní osud, začala být považována za neadekvátní chování. Pro přežití se naopak začal stále více vyplácet model pružného přizpůsobování se rychle se měnícím podmínkám, tolik vyzdvihovaná flexibilita hodnot a charakteru, která sleduje primárně soukromé cíle, protože ztratila důvod pomáhat cílům obecným, ve které nevěří a kterými pohrdá.

Například pro obecné chování společnosti v době komunistického režimu to ve zdejších podmínkách platí zcela jednoznačně, ovšem ani liberální demokracie přelomu tisíciletí této deziluze nejsou ušetřeny. Společně s individualismem se dnešní doba podřizuje oportunistickým marketingovým principům, které sledují jako svůj cíl „prodat“ a uspět za každou cenu. Marketingovým předpokladem je vytváření dojmu, virtuálního obrazu, který se zalíbí těm, kteří „kupují“, aniž by nutně musel mít něco společného se skutečnou kvalitou nabízeného a touhou naplnit očekávání druhé strany. A nemluvím tu jen o tržním prostoru zboží či služeb, dnes se tímto způsobem nabízí, zvažuje, kupuje a prodává prakticky úplně všechno – politické ideály, pracovní vztahy, přátelství…

Všichni přece víme, že politici kopou jen sami za sebe, že je jim bližší košile než kabát, že nedrží slovo, lžou, podvádějí, kupčí se svými sliby, vytvářejí o sobě mediální obraz, který s realitou nemá nic společného. Ovšem nějak nám uniká, že všichni vzešli „z nás“ a že se tento vzorek od zbytku populace zřejmě zas tak neliší (nepopírám, že podmínky specifického prostředí dokážou ovlivnit chování člověka, což ovšem není pro tuto obecnou argumentaci tolik důležité).

Všichni víme, že se tak chovají „všichni ostatní“. Ale ruku na srdce, nechováme se takto i my sami? Při jednáních o zaměstnaní kreslíme svůj vylepšený osobnostní profil před potenciálním zaměstnavatelem, ačkoliv víme, že naše skutečné schopnosti za ním jistě pokulhávají, zaměstnání měníme jako na běžícím pásu jen kvůli materiálním výhodám, přátele hledáme, měníme a zahazujeme podle toho, jak je právě potřeba, v partnerském životě od druhé strany očekáváme splnění všech svých snů, aniž bychom byli ochotni k jakýmkoliv obětem a sebepřekonávání, při sebemenším zádrhelu dokážeme popřít dosavadní vztahy, rozvést se a začít znovu, než pracně budovat něco trvalého. Ano, pružnost a flexibilita je logickou odpovědí na drsné společenské tlaky, které od člověka očekávají co největší míru zapojení do rychloobrátkového procesu. Sledování vlastního uspokojení bez dalších závazků je hlavním imperativem dneška.

V takovém prostředí držet slovo, podřídit vlastní zájmy obecnějšímu cíli, ustoupit cizímu rozumnému řešení, přiznat chybu, to všechno nejspolehlivější strategii přežití překáží. A společnost se začíná postupně smiřovat s tím, že jinak to nejde, že je takové chování pochopitelné až normální, že se s tím nedá nic dělat. A postupně se mu přizpůsobuje ve stylu, když jsou takoví všichni, proč bych nebyl i já. Veřejný a společenský prostor je tak stále více deformován. Tím se dostávám k úvodní myšlence resuscitace pozitivního obrazu chlapství jako východiska pro určitou obrodu našeho duševního a hodnotového zdraví.

Aby bylo jasno, nemíním tu horovat pro model „chlapi nepláčou“, kdy hrdina navenek potlačuje svou citlivost a srdečnost, protože pokrok, ke kterému jsme dospěli vyzdvižením femininních hodnot, lze jen vítat.

Klíčem k úspěchu dilematu volby mezi maskulinním a femininním akcentem je varianta již trochu otřepané střední cesty – tedy využití předností obou principů. Muž přece může být empatický, aniž by to oslabilo jeho „chlapství“. A zároveň si může uchovat pevnost charakteru, aniž by ji doprovázel arogancí.

Když se podíváme na dnešní politickou scénu, rozhodně o nikom nemůžeme říci: „To je pravej chlap!“. Lidé, kteří své chování přizpůsobují momentálním závanům nálad svého publika pravidelně evidovaným průzkumy veřejného mínění, nejsou chlapi. Chlapi neslevují ze svých ideálů kvůli krátkodobým úspěchům, nemění své chování ad hoc jen proto, že by to mohlo přinést aktuálně „politické body“, neprodávají své přesvědčení za hrst stříbrných, nebojí se stát za svým názorem, i kdyby měl být v menšině a odsuzován, nestylizují se do role obránců zájmu veřejnosti jen proto, že jim to velí nějaká módní vlnka.

Metafora „správného chlapa“, a to platí pro muže i ženy, se opírá o integritu charakteru a odvahu v ní věřit. Nebojácnost projevit ho před ostatními a ochotu nést za něj odpovědnost a důsledky. Riskovat nepřijetí otevřeným přiznáním vlastního názoru, neuhýbat ze zbabělosti před uznáním chyby, nečekat slabošsky na to, co si myslí ostatní, a zařídit se podle toho – to je kvalita chlapského ideálu, která by v dnešní rozplizlé době byla potřeba jako sůl.

Přitom tyto vlastnosti neimplikují, že takový chlap (nebo žena) nutně musí ve své výbavě disponovat i zmíněnými problematickými vlastnostmi maskulinity, které byly díky „poučení z krizového vývoje“ postupně odsouzeny. Naopak může být statečný bez agresivity, sebevědomý bez nadřazenosti, rázný bez necitelnosti, názorově silný bez dogmatičnosti, velkorysý bez vypočítavosti – osobnost hodná příkladu a následování.

Osobně se domnívám, že skutečných chlapů (a žen) bude ubývat do té doby, dokud momentální zájem bude nadále nadřazován dlouhodobému, dokud móda bude atraktivnější než zásady a dokud se takové chování bude vyplácet.

Dnes většina lidí čelí rozčarování ze stavu veřejného života a společenského klimatu, ovšem zároveň se často sami chovají oportunisticky, chybí jim obecnější přesah a směřování. Ztráta ideálů dál prohlubuje tendenci ideály pohrdat, absence vzorů hodných následování dál potvrzuje, že charakter bývá spíše překážkou než podmínkou úspěšného a vhodného naplnění vlastního života. A tak se jako společnost plácáme v trapnosti odnikud nikam a mezi nadávkami rezignovaně máváme rukou nad prohnilostí světa.

V koutku duše sice toužíme, abychom se taky chovali jako skuteční chlapi a byli za to obdivováni, ale raději někdy jindy, za jiných okolností, když by to pro nás bylo méně nevýhodné a nechtělo to takové oběti. Zároveň skutečnými chlapy slabošsky pohrdáme, protože nám až příliš připomínají naši vlastní nedokonalost, protože kvůli nim jasně vidíme, čeho bychom mohli být schopni, kdybychom nedávali přednost lenosti, pohodlí a nepodléhali svým slabostem a nedokonalosti.

Nedivme se proto, že skutečné osobnosti se dnes hledají hůře než kdykoliv předtím. O to víc jsou ale potřeba.

Poznámka pod čarou času:

Tohle byl můj asi první text na téma důležitosti osobní integrity a charakteru. Nastartoval mé přemýšlení směrem, který zachycují texty v tomto výběru, a představuje pro mě jakýsi obecnější kontext pro přemýšlení o slabostech české duše.

Chtějí Češi demokracii?

20. ledna 2013

Konec totality znamenal pro tento národ jedno neuvěřitelné neštěstí. Češi ztratili své vládce. Na něco takového jsme vůbec nebyli připraveni. A tak se ještě více než dvacet let poté bezradně ptáme sami sebe – co teď, když tvá ztracená vláda věcí tvých zpět se k tobě, lide, navrátila?

Už je to tak. Zůstali jsme sami sobě na krku. A musíme se o sebe postarat. Ale nejde nám to, nechce se nám do toho. Je to moc práce, starostí, obtěžuje to. A tak stále toužíme po velkých silných osobnostech a vládcích, kteří nám ukážou cestu, kteří svou autoritou osvítí široké okolí a provedou nás temnotou a nejhlubšími údolími všech světových krizí. Hlavně, abychom to nemuseli dělat my sami.

Když svůj osud svěříme do rukou někoho jiného, vytvoříme si iluzi, že jsme se zbavili odpovědnosti (a neuvědomujeme si, že i ten přenos odpovědnosti jde na náš vrub). Pak si můžeme s lehkou nezatíženou hlavou svobodně (sic!) stěžovat, vyčítat někomu jinému špatné výsledky nebo úmysly, kritizovat, nadávat… a nechat to být. Přesně takto to probíhalo za komunismu - byl nepříjemný, nesvobodný, ale pro mnohé více než pohodlný. Člověk se mohl sám před sebou snadno vyvinit; vymluvit na systém, se kterým nešlo bojovat. Objektivizace slabosti patří mezi osvědčené psychologické triky, kterými lidská mysl balamutí samu sebe.

Není divu, že řada z nás v léty osvědčeném nastavení žije dál. Prezidentská volba je toho nejlepším důkazem. Oč příjemnější bylo, když prezidenta volil parlament. Média pečlivě referovala o všech spekulacích, úplatcích, špíně a podrazech. Nedalo se koukat na to, co předvádí naše politická reprezentace. Dalo se na to krásně nadávat a nemít s tím nic společného.

Ale teď stačí pár týdnů otevřené kampaně a jsou všichni otráveni. Pár týdnů nejsme ochotni vydržet to, co tradiční politický boj, který bohužel vždy je, byl a bude plný podrazů, podpásovek a nechutností, přináší. Čtyřicet let jsme byli ochotni křivit záda, hledat složité cestičky přežití v nadiktovaných mantinelech a toužit po svobodě. A když ji máme, obtěžuje nás.

Jak snadné je zapomenout, že tohle všechno není samozřejmost. Jak těžké je uvědomit si a smířit se s tím, že tohle je jen na nás, že nám s tím nikdo jiný nepomůže a že jen my sami máme šanci svůj osud ovlivnit. Žádný Masaryk, Havel, Klaus, Zeman nebo Schwarzenberg nás nezachrání. Jsme ochotni si to připustit? Všechno ostatní jsou jen výmluvy. Nechci volit menší zlo, všichni jsou stejní, každý jen krade, nemá to cenu, chybí tu osobnost… to jsou jen mentální zbraně naší pohodlnosti, lenosti a zbabělosti. Člověk se kdykoliv může odzbrojit poukazem na to, že realita není ideál. Že nikdo není dostatečně bílý, že každý má na sobě mraky černých skvrn, a proto to celé nemá cenu.

Přitom je to ten nejdětinštější závěr, který lze udělat. Dospělou mysl poznání nečernobílého světa neparalyzuje a nezbavuje ji odhodlání. Protože smyslem není dosáhnout na nedosažitelný ideál, ale nerezignovat při první příležitosti.

Namítá se teď často, že vlastně o nic nejde, že se stejně nic nezmění, ať prezidentem bude kdokoliv. Ale zdá se, že to není pravda. Klausovsko-zemanovská parta svou vyděšenou hysterií vedoucí k nechutnostem naopak ukazuje, že jde (aspoň jí určitě) o hodně. A pokud jde o hodně jí, musí jít o hodně i nám, protože své důsledky by její úspěch bezpochyby měl – jinak by o něj tak neusilovala.

I kdyby nešlo o nic jiného než o přerozdělení sil, pak tato volba sehraje mimořádně silnou symbolickou úlohu. Aktivním přístupem nejen k této volbě můžeme sami sobě ukázat, že stojíme o to, abychom vládli sami sobě, abychom aktivně a pořád ovlivňovali náš život, abychom nespoléhali na hrdiny velkých slov a křivých skutků, abychom v rámci možného nechali slyšet svůj i cizí názor a našli společnou cestu. Nechat se otrávit a podlehnout setrvalé skepsi, ať už se ve veřejném prostoru děje cokoliv, znamená přenechat vítězství tomu nejhoršímu v nás a těm nejhorším z nás. Protože ti nejhorší to nikdy nevzdají, vždy budou mít sílu a odhodlání, jasné plány a žádné skrupule.

Musíme si uvědomit a přijmout, že demokracie bolí a že si náš život a náš svět musíme odpracovat. A že ani s plným nasazením nám to nemusí vyjít. Že nám to nejdřív moc nepůjde, že cestou uděláme spoustu chyb a přehmatů, že to bude bolet. A že to i přesto stojí za to. Už proto, abychom si na konci nevyčítali, že jsme to aspoň nezkusili.

Přitom je až fascinující, jak málo i v našich podmínkách stačí, aby se rozdané karty zamíchaly novým způsobem. Nadšení lidí kolem Vladimíra Franze, kteří během několika týdnů dali dohromady obrovskou energii, mobilizace mladých, která rozleptala nadiktovaný finálový souboj Zeman x Fischer, místní úspěšná referenda nabourávající klientelistické sítě radnic…

Na nic takového jsme nebyli zvyklí. Ani my dole, protože jsme měli strach, protože jsme si nevěřili, protože jsme nevěděli, jak na to, protože chyběl mobilizační a komunikační nástroj v podobě sociálních sítí. Ale především na to nebyli zvyklí ti nahoře. Zaskočený je establishment, mocenské sítě, tradiční média i my sami. Děsí nás, že se politika nabourává do našeho soukromí, že ten cizí špinavý svět, se kterým jsme nikdy nechtěli mít nic společného, nebere ohledy a snaží se nás vtáhnout a zapojit do rozhodování.

Zkuste to brát jako naději. Zkuste si říct, že je možná lepší věci ovlivňovat dopředu nebo za chodu, než jen bezmocně přihlížet jejich důsledkům. A i když to stokrát nevyjde, jednou třeba ano. A pak to bude stát za to.

Co by za to všichni, kteří tu možnost v jiných historických epochách neměli, včetně mnoha našich předků, dali. Vlastně mám pocit, že jsme jim pocit vděčnosti za to, že žijeme v lepších časech, tak nějak dlužni. A že bychom se podle toho už konečně měli začít chovat.

Poznámka pod čarou času:

Výše uvedený text platí bez ohledu na výsledky prezidentských voleb. Bez ohledu na výsledek jakýchkoliv voleb, které nedopadnou podle našich představ. Plevel roste pořád a žádný zahradník ho nepřestane vytrhávat jen proto, že jednou mu nevzešla nějaká rostlina. My všichni jsme zahradníky. Samozřejmě, že to máme složitější, protože jeden touží po anglickém parku, jiný po japonské zahradě a třetí po skalce v čapkovském duchu. Ale každá z kultivovaných variant je lepší, než země nechaná na pospas tomu nejhoršímu, co dokáže samo od sebe vybujet.

Blokáda téhle země trvá už dlouhé roky

13. června 2011

Aktuální veřejná společenská a politická debata připomíná atmosféru občanské války. Všichni jsou proti všem. Bohužel se na víc nevzmůžeme.

Ta míra negace až nenávisti začíná být až nesnesitelná. Děláš něco jiného, než co bych si přál, jsi idiot, magor, hajzl a hovado. Na jednu stranu se tomu dá rozumět. Na stranu druhou je to až zoufale málo.

Vláda představuje moc neschopných v kombinaci s všehoschopnými. Zaštiťuje se falešně tu řeckými scénáři, tu zájmem o penzisty roku 2050, tu efektivitou a modernizací, aniž by to v konkrétních krocích znamenalo cokoliv koncepčního, promyšleného a vyargumentovaného. Pominu-li chaotičnost nejrůznějších signálů, kroků, návrhů a úprav návrhů (vezměte třeba jen příběh s výší DPH), vláda jde cestou nejmenších nákladů pro sebe sama a největších nákladů pro střední a nižší vrstvy.

Namísto zeštíhlování státu, veřejných výdajů, úspor na straně veřejných zakázek, nemluvě o jednoduchých protikorupčních krocích, jsme dostali zvyšování daní, zavádění mnoha drobných poplatků všeho druhu, které v součtu zatíží rodinné rozpočty významným způsobem a které znamenají prolomení různých systémových psychologických bariér – v budoucnu už nebude diskuse o zavedení poplatku, ale o jeho dalším navyšování, podobně jako tomu bylo před nedávnem se školným v Británii. A to nechávám zcela stranou celé to cirkusáctví uvnitř vlády jako takové a nepřestávající bezostyšné zneužívání systému.

Není divu, že většina veřejnosti by ty nahoře nejradši vymetla. Potíž je ale v tom, že neexistuje zformovaná přesvědčivá síla s vizí, která by nabídla jinou cestu. Hlavní opoziční strana takticky, ale v neschopnosti, mlčí – jednak jí problémy vlády samy ženou voliče, jednak stejně nemá co říci, už proto, že se pohybuje ve stejných systémových pravidlech jako vládní strany. Vedle toho egocentrický, populistický prezident, jehož vizí je pouze on sám. Bída s nouzí kořeněná hňupstvím a šlendriánem.

A odbory? Rozhodly se protestovat, aniž by měly v ruce jakoukouliv alternativu. Rozhodly se nesouhlasit s vládními reformami, ale s jakými? A co by si představovaly místo nich? Ze dne na den se rozhodnou uspořádat blokační stávku. Ale víte někdo, čeho chtějí dosáhnout? Amatérismus od toho vládního se lišící snad jen mírou možností vysát systém.

A psát o tom, že ani v médiích nejsou důstojní protihráči, už se mi vůbec nechce, tak jen odkážu ke svému jinému textu Tragika české politické žurnalistiky.

Ano, není divu, že jsou všichni naštvaní. Tenhle stav totiž není vůbec nic nového. Země je zablokována v nenávistných pozicích už ohromně dlouho, de facto mnoho let. Všichni jsou proti všem a proti všemu. Konsensus, diskuse, hledání řešení, diplomacie, slušnost a velkorysost jsou považovány za slabost. Jedinými zbraněmi jsou konfrontace, urážky, masírování emocí a ega.

Potíž je v tom, že této atmosféře už podléhají úplně všichni. Reakce na stávku odborů, což je věc jinde v Evropě zcela běžná, včetně blokád a znepříjemňování života, kulminuje ve zcela dehonestačním a zaslepeně nenávistném protiútoku, a to stávka ani nezačala. Přitom dnes více než kdy jindy mají odbory a nižší a střední vrstvy mnoho důvodů demonstrovat. Jenomže bez jasné vize se těžko někoho přesvědčuje, a tak sociálně zranitelnější lidé doplatí na neschopné křiklouny v čele organizací, které by měly hájit jejich zájmy, kdyby ti lídři věděli, co to znamená. Jenže křiklounství bez vize a faktů je typické pro všechny – pro vládu, opozici, prezidenta, odbory, média a dnes i pro prvoplánové odpůrce odborů. Všichni se přitom chovají, jako kdyby si neuvědomovali, že se bez svých protihráčů neobejdou a že jedině společně s nimi lze dosáhnout nějakého dlouhodobě udržitelného výsledku.

Pokud občanská společnost nedokáže ze svého středu vygenerovat jakoukoliv pozitivní vizi, za kterou by bylo možné jít, nesouhlasit s ní, vymezovat se a nabízet proti ní jiné pozitivní alternativy, je odkázaná na to, aby se dříve či později v jejím středu zrodil někdo, kdo nabídne nejsilnější negativní vizi. A budou za to moci všichni, kdo místo prosekávání cesty jen házejí klacky pod nohy a mlátí jimi po hlavách všem, se kterými po té cestě musí jít společně s nimi.

Poznámka pod čarou času:

Tím, jak se posouvá hranice přijatelného stále níže, podléháme ve zpětném pohledu dojmu, že dříve bylo lépe. Jak je vidět, podstata problému zůstává už dlouhé roky stejná.

Bída českých elit aneb Proč Paroubkovi vajíčka nepomůžou, ale nám možná ano

31. května 2009

Pokud je nejdůležitějším předmětem zájmu politických diskusí a komentářů vajíčko, něco podstatného to vypovídá o stavu věcí veřejných v této zemi. Bohužel, obětí pokrouceného náhledu na svět se stáváme všichni a nedochází nám, jak moc nám uniká to podstatné.

Koukejte se jinam

Současnou situaci považuji za trestuhodné selhání elit všeho druhu. Naše hodnotově rozbitá společnost má zcela pomíchaný rejstřík toho, co je důležité a co je jen šalebný doprovod mediálního zdání zakrývající smysl. Dnešní podoba veřejné diskuse dokonale a často cíleně odvádí pozornost od podstaty věci směrem k banalitám.

Neplatí to jen o politice, dnes a denně jsem svědkem toho, jak se nejrůznější lidé snaží „řešit“ (to je to užasné slovo dneška!) všechno možné, jen ne to, o co opravdu jde. Ovšem ve správě věcí veřejných to zřejmě bolí nejvíce, protože důsledky téhle deformace odnášíme v konečném důsledku úplně všichni.

Svět politiky je dnes zcela odtržen od reality. Přitom všichni se k němu vztahují, včetně politických analytiků, komentátorů a novinářů, jako by to byl „ten“ velký svět, kterému máme věnovat svou pozornost. Jenže co je jeho podstatou? To, co vidíme, jsou zástupné personální spory, pár vyprázdněných hesel a trapné slovní přestřelky. Naopak to, co vidět nemáme, jsou zákulisní hry na pomezí korupce, klientelismu, prosazování osobních mocenských zájmů apod.

Čemu se věnuje mediální pozornost? Logicky tomu, co je vidět, protože je to jednodušší, snáze uchopitelné, levnější a samozřejmě to v krátkodobém pohledu přitahuje větší pozornost. Na co pak veřejnost reaguje? Pochopitelně na to, co je vidět a čemu se věnuje mediální pozornost, protože o ničem dalším informace k dispozici nejsou, popřípadě se objeví jen zřídka. A proto všichni „řešíme“ (opět to krásné slovo), kdo koho a jak urazil, kdo koho dostal na nějaké blbosti, jestli někdo nějak vypadá a s kým se dal dohromady, jestli schytal vajíček moc, nebo málo.

Podstata věci – komu to slouží, kolik z toho kdo má, komu kdo co přihrál, proč někdo prosazuje nějakou podobu zákona, která někomu pomůže a jiní ji odnesou, to všechno se odhaluje a pojmenovává neskutečně obtížně. Ani u proslulých a aktuálně tolik viditelných zdravotnických poplatků téměř nikdo nedokáže srozumitelně prezentovat hlavní varianty řešení, jejich přínosy a negativa a racionálně zvažovat mezi nimi. Všichni vidíme jen to, že platíme, nebo neplatíme u doktora. Za tuhle osobní, často prvosignální zkušenost jít neumíme.

Koukejte jinam, nám to vyhovuje

Chápu, že tento stav věcí je výhodný především pro ty, kteří z něj těží – to znamená politiky, úředníky a na ně napojené komerční subjekty. Chápu, že se v něm lépe pohybují i průměrní novináři, kteří pod tlakem množství práce rezignují na velké ambice a raději se sklouznou po povrchu. Chápu, že výhodné je to i pro mediální domy, které se pak aspoň nemusejí vyrovnávat se skutečnými střety zájmů, když nemusí referovat o negativních aspektech podnikání svých důležitých inzerentů. A to nemluvím o neblahých důsledcích fenoménu, který prolíná vším výše uvedeným – tj. nedostatečné odstřihnutí se od elit totalitního systému, které si dokázaly najít efektivní uplatnění v mocenské sféře dneška, aniž by s tím měly nějak větší morální problém a aniž by byla společnost schopna podobný problém vůbec srozumitelně definovat. Pro ně je také jistě prospěšné, když mají nerušený klid na práci.

To všechno jsou příznaky průběžného selhávání elit této země. A lze jen doufat, že se jedná o generační záležitost, kdy jsou dnes na vrcholu sil lidé, kteří své základní návyky a stupnici hodnot získali v dobách normalizace (Jiří Paroubek je jejich megasymbolem, zhmotněnou ikonou) a že potřebný očistný proces skutečně nemůže začít dřív než po dvaceti letech od nějaké razantní přeměny společnosti (německá reflexe nacismu je častým příkladem). Krásná a hluboce pravdivá formulace se povedla Karlu Schwarzenbergovi, který řekl, že neštěstím sociální demokracie je to, že ve svém středu nemá skutečné sociální demokraty.

Žloutek na konci tunelu

Jak s tím vším souvisí házejí vajec? Víc, než by se mohlo zdát. Jen mladá generace je relativně nedotčená deformacemi, které nám připravil minulý režim, byť dědictví minulých generací se propisuje do dalších a dalších vrstev. Ač sám mezi třicátníky, pozoruji pravidelně, jak moc se na nás podepsala mentalita našich rodičů a celé společnosti, jak odlišně všichni uvažujeme například ve srovnání se západní Evropou a Spojenými státy a jak nás to všechny brzdí. Jak moc často a snadno se dokážeme smířit s věcmi, se kterými se smiřovat nesmíme, jak často dokážeme mávnout rukou nad obcházením pravidel. A jak často se nedokážeme postavit za správnou věc.

Facebooková generace, jak ji nazval Miloš Čermák, tyhle mentální bariéry rezignovaného přístupu nezná. Možná se to dá označit za typicky naivní, idealistické mládí, a do značné míry by to byla pravda, ale dnes poprvé se chce projevit ve veřejné komunikaci. Zároveň se může projevit, aniž by jim okamžitě někdo zpřerážel ruce, rozmlátil hlavy a pozavíral je, byť by to jistě mnozí chtěli udělat (Paroubek, Klaus, Pecina například, jejichž přirovnávání vajíčkiád k nacistickým projevům je do nebe volající drzost a hnus a zneužívání historických tragédií k obhajobě vlastní nedotknutelnosti a nepostižitelnosti).

Za to, že se arogantnímu Paroubkovi neplánovaně podařilo zmobilizovat emoce mladé generace k nějakému společnému činu (jehož společenskou nebezpečnost nafukují jen ti, které odhaluje, byť davové vajíčkování asi není ideál demokratické komunikace a z té intenzity byli zřejmě překvapeni i ti, kteří se do něj zapojili), za to bychom my všichni ostatní měli být vděčni. Házení vajíček totiž nepřeroste v házení dlažebních kostek ani molotovovů, naopak roste naděje, že se změní v házení volebních lístků do volebních uren. (Jen na okraj – slyšeli jste, že by někdo z politiků přirovnával házení zápalných lahví na romské rodiny k začátkům nacismu? A tam už je co srovnávat, na rozdíl od házení vajec! Příznačné.)

Naši Pražáci nerozumějí

Za určité selhání elit považuji ještě jednu věc. Absolutní neznalost toho, v čem žijeme. Typický pražský intelektuál (a teď nemyslím jen salónní intelektuály čistého typu) má pocit jisté nadřazenosti nad zbytkem republiky. Pražáci jsou bohatší, sociálně sebejistější, liberálnější atd. atp., takže jen s obtížemi rozumějí problémům a potřebám zbytku. Takže se takový člověk nedokáže vcítit do toho, čím žijí ostatní. A tak se pravidelně stává, že podcení hodnoty a potřeby „venkova“, a naopak, a to je myslím cítit nejvíc dnes, přecení „mentální ubohost venkovanů“.

Abych byl konkrétní – paroubkovci se snažili, aby z vajíčkové aféry vyšli jako oběti. Všichni pražští intelektuálové se teď bojí, že se mu tahle stylizace určitě podaří u „venkovanů“ a „důchodců“, kteří mu teď přijdou ve volbách na pomoc. Jenže podle mě to tak není. Zaprvé si opravdu nejsem jist, do jaké míry se skutečně obrázek oběti podaří prosadit, za druhé jen málokdo půjde volit, aby toho našeho chudáka otloukánka Jirku zachránil přes nacistickými živly. Toho bude volit jen ten, který by ho volil v každém případě. A právě naopak k volbám půjdou ti, především z facebookové generace, kteří až dosud měli pocit, že se stavem věcí veřejných nic nezmůžou. Upřímně, koho až dosud zajímal výsledek nějakých voleb do Evropského parlamentu?

Bohužel, a to je poslední a nejtragičtější selhání elit této země - když se podíváte na kandidátky politických stran, jen stěží najdete některou, jež by vás přesvědčila, že představuje reálnou a hmatatelnou naději na zásadní společenský posun k lepšímu. Taková generace politiků zatím ještě nedorostla, popřípadě není vidět. Možná jsou to mladí a zapálení lidé na komunální úrovni, ovšem v celostátním měřítku se zatím neprosadili. Nicméně první naděje po dlouhé době se myslím objevila, a ačkoliv teď na konci tunelu svítí jen vaječný žloutek, nepodceňoval bych ho a zkusil se za ním opatrně vydat. Za chvíli z něj může být docela prima kuře, které to starým kohoutům někdy v budoucnu pořádně natře. Jen si ho nesmíme rovnou osmažit k omeletě jen proto, že se ho už teď začínáme bát.

Poznámka pod čarou času:

Doba i rétorika jsou dnes mnohem napjatější a vyhrocenější, politika působí ještě víc bezradně než kdykoliv dřív. Veřejná debata v rámci politických stran už dávno není vedená hodnotově, krátkodobý oportunismus už se politici ani nesnaží skrývat, bezostyšnost v prosazování zájmů před veřejností není třeba omlouvat, naopak by byla podezřelá její absence. Populistický směr byl vytyčen, přestože se cesta zatím ještě stále prozkoumává opatrně, ale jistě po ní někdo vykročí pevně a rozhodně. Zklamání není spojováno jen s vládnoucí silou, ale apriorní nedůvěra a podezírání se rozlévá do všech koutů politického světa. Občanské či neparlamentní politické alternativy buď nevystupují přesvědčivě, popřípadě jsou jejich aktivity automaticky zpochybňovány jako podezřelé a jako nástroj odvádějící pozornost od skutečných zájmů často neviditelných osob v pozadí. Zároveň platí, že míra mediální pozornosti je přímo úměrná míře obskurnosti prosazovaných myšlenek.

Prohloubil se obraz mezi my a oni, ať už se do oněch zájmen obsadí téměř kdokoliv. Pražská nadřazenost, o které jsem psal před těmi čtyřmi lety, se naplno projevila u prezidentských voleb, kdy ve vypjatosti volebního prezidentského finále pražská enkláva kolem Karla Schwarzenberga nedokázala efektivním způsobem přesvědčit o svých hodnotách zbytek republiky (ačkoliv svou roli sehrálo násobně více faktorů).

Přesto dokážu být stále reativně optimistou - mám dojem, že ono prima kuře, jehož dospívání jsem před lety toužil spatřit, se už z vejce vyklubalo. Má trochu zamotané pařátky, teprve se rozkoukává, zjišťuje, co je zdravé a co jedovaté zrní, ale učí se v tom chodit a je na dobré cestě, aby se na vlastní nohy postavilo pevně a přesvědčivě. Lidé kolem občanského sdružení Brnění a jejich aktivity proti hazardu, projekt Rekonstrukce státu a její efektní vizualizace největších systémových problémů českého právního prostředí, občanský aktivismus na Praze 7 a referendum kolem její radnice jsou jen nejviditelnějšími příklady z poslední doby, jak jsou někteří lidé schopni domluvit se, obětovat mraky svého času, vydržet navzdory vnějšímu tlaku, zesměšňování a podtrhávání nohou, dlouho a trpělivě v zájmu, o němž nelze neříci, že je jednoznačně a nezpochybnitelně veřejně prospěšný.

Nepochybně přibývá lidí, kteří dokážou, chtějí a nebojí se veřejně vystoupit na obranu hodnot, kterým věří, aniž by z toho měli osobní prospěch. Dokážou se orientovat v právu, politických pravidlech hry, znají souvislosti a vidí do hloubky problému často lépe a hlouběji než politici, kteří o nich sami rozhodují. Politicko-ekonomicko-mocenská sféra v nich má zatím nejsilnějšího protivníka svých vlastních zájmů. A je jisté, že s jídlem a úspěchy chuť poroste.

Rath, Šafr, novořeč a chucpe

10. června 2012

Pamatujete, jak v Básnících měli študáci na stole bílou krychli s nápisem „Tato koule je černá“? Jsem si jist, že Davidu Rahtovi a Pavlu Šafrovi se ten obraz zaryl do paměti natrvalo. Slovům obou se v tomto týdnu nešlo vyhnout a definici černé koule podoby bílé krychle odpovídají dokonale.

Film, ze kterého je známá kostka, se jmenuje příznačně Jak básníci přicházejí o iluze a vznikl v roce 1984. Ve vrcholné fázi normalizace, kdy si i nedisidenti už občas troufli myslet něco jiného, než co říkali před ostatními a na veřejnosti. Shodou okolností se v tomto roce odehrává i nejslavnější dílo George Orwella, v němž se poprvé objevil termín „novořeč“, přetvářející dramaticky schopnosti jazyka zachytit a pravdivě pojmenovat realitu.

Davidu Rathovi v tom roce bylo 19 let, Pavlu Šafrovi o tři roky méně. Celou část života, v níž se nejvíce utváří charakter, strávili v době, která byla založená na totálním (totalitním) rozkolu mezi realitou a slovy, která ji popisovala. V té době iluze neztráceli jen básníci, ale téměř všichni. Jsou tato fakta vysvětlením lehkosti, s jakou oba dokážou dnes, po tolika letech od normalizace, pronášet velká vzletná slova, která nejenže nemají s realitou nic společného, ale jsou jejím záměrným popřením?

K národu tento týden promluvil jak David Rath ve svém již historicky slavném projevu ze Sněmovny těsně před tím, než ho Sněmovna vydala ke stíhání pro přijetí úplatku, tak Pavel Šafr u příležitosti 20. výročí bulvárního deníku Blesk jednak na webu, jednak ve speciálním vydání Blesku, kterým byla postižena každá poštovní schránka v zemi. Pro vznik obou textových útvarů musíme mít pochopení. David Rath měl poslední veřejnou možnost něco pronést na svou obhajobu mimo půdu soudu. Pavlu Šafrovi nezbývalo, než se nějak projevit u příležitosti kulatin významného média, v jehož čele stojí, a bít se za zájmy svého zaměstnavatele. Oba zvolili formu, která na první pohled zkušenějšího dekodéra novořeči nezaskočí, naopak poskytne mu záminku pro významné ťukání na čelo.

Když David Rath srovnává svůj těžký úděl nosiče krabic vína s odsouzením Julie Tymošenkové a označuje se za politického vězně, novořeč se vytáčí do nebývalých spirál. Domnívám se, že jeho projev poskytuje materiálu tolik, že by bylo obtížné probrat ho za jeden semestr studia metod novořeči a deformace přirozeného jazyka a jeho významu, proto to v tuto chvíli rád přenechám jiným. Nicméně David Rath, zřejmě vlivem vazebního osamění, v tomto případě zůstal před branami novořečového mistrovství. Ačkoliv aplikoval všechna známá pravidla a černou vydával za bílou s velkou usilovností, přelakovat se mu původní barvu nepodařilo téměř vůbec a naopak dal vzniknout velkému veselí. Proč? Protože jeho pokus byl příliš průhledný a těžkopádný, chyběla mu suverenita a elegance profesionálních popíračů reality a jeho odvádění pozornosti bylo okaté tak, jako by posluchačům před každým slovem Ariadna odmotávala svůj provázek ven z labyrintu. Zmínka o nešťastném Glumovi jen potvrdila, že David Rath jednoduše neměl svůj den, pro což lze mít při stísněných podmínkách vězení pochopení.

Když Pavel Šafr deklamuje, že „Blesk září už 20 let“, člověk vzpomene na budovatelské spojení se Sovětským svazem na věčné časy. A poslední věta z tištěného úvodníku „Blesk jsou totiž slušné noviny.“, jako by svým zoufalým popíráním skutečnosti vycházela z úst Zápotockého projevu o tom, že měnová reforma nebude, proneseným den před měnovou reformou.

Pavel Šafr neříká, že pase po lidském neštěstí a vydělává na něm. Neříká, že hledá slabá místa v řadách policie, aby získal materiály, jejichž poskytnutí je nezákonné (jako například policejní fotografie Davida Ratha z přijetí ve vazbě, abychom nechodili daleko). Neříká, že svůj soukromý život obnažený v novinách by považoval za nepřijatelné narušení všech pravidel hry. Neříká, že Blesk rozdmýchává negativní emoce. Místo toho tiskne titulek přes dvě strany „Blesk usiluje, abychom všichni žili ve slušné zemi“ a pokouší se silou mocí ostatní přesvědčit, že je správné být na tento druh práce hrdý. Problém je, že ve slušné zemi se nešmírují sousedi, ve slušné zemi není zvykem voeyristicky fotit a komentovat slzící pozůstalé, ba dokonce ani vany, ve kterých zemřela Whitney Houston, ve slušné zemi se lidé veřejně nerochní ve zvratcích, v nichž se udusila Štěpánka Haničincová.

Ve svých slovech se oba pokoušejí o to, co běžně dělají malé děti. Zavřít oči a zarputile se tvářit, že to „zlé“ nebo jejich „provinění“ neexistuje. Respektive odvádět pozornost od podstaty věci a mluvit a mluvit o všem možném, jen se nevyjádřit k tomu, co mají na svědomí. Je známé, že malé děti doufají, že touto metodou dospějí k žádoucímu stavu a vyhnou se tomu, aby se za sebe a své činy musely stydět. Na dospělé muže však bývají kladeny jiné nároky. A zatímco malé děti se v takovém případě obvykle pohladí po hlavičce, politují se a pevně sevřou v náručí, u dospělých se suše konstatuje, že si nevidí na špičku nosu a jejich chování se označí za chucpe. Obvzláště když svým postupem sledují cíle, které jsou výhodné jen pro ně samotné. Je však třeba, aby tato kvalifikace byla diagnostikována pravidelně a bez omrzení a aby k tomu docházelo záhy po provinění. Protože si na podobné znásilňování jazyka zvykáme až příliš snadno a necháváme ho bez povšimnutí žít svůj vlastní život.

Ačkoliv… možná je škoda, když se k dospělým přistupuje odlišně než k dětem. Možná by oběma pánům pomohlo, kdyby je někdo pohladil po hlavičce, politoval a pevně sevřel v náručí. Nejen díky Blesku víme, že v případě Davida Ratha není snadné určit, která z jeho žen by tak měla učinit (a kolegy z věznice by mu jistě nepřál ani arciďábel Kubice). O Pavlu Šafrovi v tomto směru není nic známo, avšak jistě může jít ostatním veřejným osobám příkladem a svůj intimní životopis na stránkách Blesku zveřejnit, aby bylo jasné, koho mu k tomuto účelu doporučit.

Poznámka pod čarou času:

Co dodávat k tomuhle? Snad jen, že Pavel Šafr už Blesku nešéfuje, vrátil se znovu do čela Reflexu, a Davidu Rathovi začal soudní proces. Ve vazbě sedí pořád.

Jsem Petr Nečas, premiér této země, Bože, smiluj se!

4. října 2012

Milosrdný Bože, zhřešil jsem. Ty mě znáš, ty víš, že jsem slušný člověk. Ty víš, že jsem byl vždy tvým poctivým služebníkem a věrným pomocníkem všech, do jejich služeb jsi mě povolal, ale zhřešil jsem a teď prosím o odpuštění.

Bože, odpusť, je-li to možné, že jsem podlehl svému sobectví a své pýše a začal jsem si myslet, že to nakonec přece jen budu já, kdo tuto zemi a její obyvatele zachrání před jimi samými. Že v sobě najdu sílu a odhodlání a statečnost a moudrost a víru, že já se stanu novým Spasitelem, přestože už tolik pokusů přede mnou selhalo. Mé selhání se dá prominout jen díky tvé velkodušnosti a nekonečnému pochopení pro to, že i já jsem jenom slabý a pokušení marně se bránící člověk, který se v pošetilé troufalosti odvážil tam, kam jeho schopnosti nikdy nemohou dosáhnout. Ale když se tam mohl dostat Gross nebo Paroubek, no řekni sám, nemohl jsem si, aspoň na chvíli, představit, že takovou roli budu moci zvládnout i já?

Ty víš, že jsem celý život zasvětil tomu nejšedějšímu, co v této zemi najdeš. Byl jsem ten nejloajálnější úředník na všech úřadech, do kterých jsem se dostal, vždy jsem se držel zpátky, byl jsem skromný, nekradl jsem, staral se o svou rodinu, nedral jsem se ostrými lokty do popředí, nevyžíval jsem se ve slávě reflektorů, sloužil jsem své vlasti a dělal, co se mi řeklo, odpovědně a v řádném termínu. Ale to všechno ten Topolánek s Paroubkem. To kvůli nim jsem byl vystaven pokušení postavit se do čela vlády. Ale věřil jsem, odpusť, skutečně jsem věřil, že já budu jiný, lepší. Že jsem byl povolán, abych povznesl tuto bídnou zemi s těmi ubohými lidmi k nebesům. Dokonce mi začali říkat pan Čistý, no komu se to zrovna v téhle zemi povede?! Záchráníme zemi před řeckým osudem, zatočíme s korupcí, osekáme chobotnici chapadla, padni komu padni, všemu jsem věřil, bezvýhradně. Jen ty víš, jak krutě jsem se mýlil, jen ty víš, jak trpce toho teď lituji.

Ale jak jsem mohl tušit, že se to začne tak rychle rozpadat pod rukama? Věděl jsem, co je Bárta zač, věděl jsem, co dokáže Kalousek. Ale myslel jsem, že jejich touha udržet se u moci bude silnější, než jejich ochota zabránit mi v mém svatém poslání. Jenže o to nakonec vůbec nešlo! Ale copak jsem mohl tušit, že jsou v tom namočení úplně všichni? Že se nakonec najde něco skoro na každého ministra? Všichni v tom jedou, úplně všichni! Všechno na světě nese tvůj záměr, ale proč jsi chtěl právě toto, vždyť jsi věděl, že na takový úkol stačit nemohu!

Drobilovi se ani nenatiskly vizitky a už byl pryč, Johnovy herecké schopnosti zapamatovat si předepsaný text se rozpustily rychleji, než to dokáže ten jeho alkoholový opar. Silou vůle jsem aspoň u koryta udržel Vondru, a to jen díky tomu, že po něm přišli další. Besserův barák v Americe, Kocourkovo odrbání manželky, copak tohle je v lidských silách předvídat? A nebo Bártu, Dobeše s Kočí v pozadí, co šedých vlasů mi přibylo! Ještěže aspoň ten Jankovský není vůbec vidět a Karolína to hraje s námi, když ví, že je to naposled. Přežil jsem všechna vydírání Véček, přežil jsem ultimata knížete, na které si po spaní už nevzpomněl, trochu toho štěstíčka jsme měli díky Rathovi, to byl snad první klidnější týden, co jsem za ty dva roky měl. Mirkovi jsem strpěl veškeré excesy, i to jak zfackoval toho kluka, i to jak nadával všem kolem. A pak do toho zase přijde ta Parkanová, tupá jak hlasovací zařízení, Hanáková zase jako porouchaný robot s jednou větou, která zní ještě byrokratičtěji než ty moje, Starostům tohle nikdy nezapomenu, a teď ten prezidentský pseudoatentát a blázen Joch, a navrch všeho ještě Drábek. A já jen můžu stát a koukat se na to a podepisovat jednu demisi za druhou. Tohle obyčejný muž, jako jsem já, přece nemůže vydržet! Kdy tohle skončí? Bože, ty jsi mě opustil? Jsem druhým Jobem? Jakou zkoušku mi zase připravíš?

Ne, prosím, Pospíšila mi nepřipomínej, ano, lhal jsem celému národu, uznávám, ale sloužil jsem dobré věci. Ten ví, za co to má, a musel jsem uklidnit prezidenta. Já už ale opravdu nevím, jak se mu můžu zavděčit. Nepomohl ani ten omluvný dopis, ani ta věc s dalajlamismem, Bože, ty přece nemůžeš dopustit, aby zrovna moji vládu prezident takhle zesměšňoval, Jochovi jen ruply nervy a prezident si stejně začal. A do restitucí mě navezl on, do penzijní reformy taky, protože sám na to nikdy neměl odvahu a nechtěl to břímě nést. Nejdřív mi řekl, Petře, tak zvedněte DPH. Já to udělám, a když to lidé nespolknou i s navijákem, on to smete ze stolu, no kdo by se v takové chvíli udržel a nevynadal mu do debilů? Ano, uznávám, přehnal jsem to, ale už jsem se omluvil, tak už to snad můžeme nechat plavat, je mi nepříjemné, když se o tom s tebou bavím.

Milosrdný Bože, prosím, poraď mi, co mám dělat. Mám podat s celou vládou demisi? Ale to vstoupím do dějin jako člověk, který umožnil druhý nástup komunistů v téhle zemi. Ale když neodstoupím, nastoupí stejně a ještě silnější. Ale aspoň to nebude tolik jen na mě. Můžu doufat, že už se na nikoho nic ošklivého z vlády nenajde? Vydržím aspoň do Vánoc, kdyby se mi nepovedlo dostatečně uplatit těch šest, co nechtějí hlasovat s námi? Co tu po mě zůstane? Zvýšené daně, vystrašené obyvatelstvo vydané všanc populistům, nejrychleji odstupující ministři v dějinách, zrušená penzijní reforma, nedotažené narovnání s církvemi (ach, ani nevíš, jak mi je právě TOHLE líto, ó, Bože!)…?

Bože, potrestej mě, jak uznáš za vhodné, jsem tvůj nehodný, ale stále oddaný sluha, a smiluj se nad mou duší. Přijmu jakékoliv potrestání. Poznal jsem, že moje slušnost je jen pláštíkem slabosti, že mé kroky neřídí žádný mravní princip, že nevím, kam směřuji a kde je moje místo. Provinil jsem se povýšenectvím, hříchem pýchy a ani hříchu obžerství se vyhnout nedalo, vidíš, jak za dva roky vypadám. Ale ponesu dál své břemeno a vydržím být premiérem až do hořkého konce, bude-li to tvá vůle. Jen tak dokážu, že unesu svůj trest. I kdybys na mě seslal další hrozné zkoušky, vytrvám. I kdyby ve vládě nezůstal jediný ministr, i kdyby se do mě pustily bandy plukovníků, ponesu naši korouhev vztyčenou hrdě vzhůru a budu do posledních sil volat Padni komu padni! Prosím o odpuštění a tvou vlídnou lásku. Dej mi sílu a stůj při mě i v dobách, které budou ještě horší než tyto. Jen mi ukaž, jaký to všechno má smysl. A svůj úkol přijmu s hrdostí a důstojností, jaká je českému premiérovi vlastní. Maminko, pomoc!

Poznámka pod čarou času:

Jak ukázaly události následující už po půl roce, osud Petra Nečase se naplnil v konci, jehož hořkost by nebyl schopen předpovědět ani houf nejpesimističtějších sudiček. Je přitom docela zajímavé, že už v době napsání tohoto posměšného textu jako by byl k takovému vyvrcholení nelítostně předurčen; ze zpětného pohledu se totiž zdá být navýsost logický. Jen je poněkud pikantní, že teď už je veřejně známo, kdo je onou maminkou, kterou Petr Nečas na konci volal o pomoc.

Petr Nečas je pro mě příkladem typického vzorného slušňáka (zde podtrženo ještě silným katolicismem), který s růstem vlivu a moci podlehl neodolatelnému mámení. S možnostmi, které se mu otevřely, udělal osudový krok vstříc velkému světu a jako zcela nepřipravený podlehl, uvěřil, že umí na voskem připevněných křídlech vzlétnout až ke slunci. Se zpožděním prošel zastydlou, a o to silnější, pubertou, dodatečně se vzbouřil vůči všemu, podle čeho se ve svém dosavadním, přísnými požadavky morálky vedeném životě řídil, a rozhodl se stát silným, významným mužem, dokázat světu, že není tím trapným, nudným, šedým a nezajímavým, jakkoliv slušným člověkem stojícím věčně vzadu za těmi průbojnějšími.

Navíc svůj vzestup postavil na osobě, která trpěla podobnou nevyspělostí, a co horšího, stalo se tak v tom nejtrapnějším klasickém vztahu šéf a jeho nejbližší asistentka. Ta se sice nesmírným úsilím vypracovala z pozice účetní do nejmocnější ženy ve státě, ale duchem a myslí zůstala tou ubohou ženou zoufale toužící po obdivu, slávě a bohatství. Okouzlena velkopanskou mocí nových zbohatlíků dávala ji na odiv v každém gestu a při každém jednání - od předražených kabelek, ponižování podřízených až po mocenské hrátky všeho druhu.

Oba překročili své možnosti a oba za to, po zásluze, zaplatili vysokou cenu. Ten rozpor v jejich schopnostech a vlivu, kterého dosáhli, byl viditelný na první pohled. Jejich vztah i způsoby jednání byly v konečném důsledku naprosto nepatřičné, přitom už dlouho se jednalo o veřejné tajemství. A navzdory tomu, že taková situace musí nutně negativně ovlivňovat fungování státní správy a pro stát představuje bezpečnostní riziko i bez toho, že by dotyčné osoby objednávaly privátní sledování svých příbuzných u vojenské zpravodajské služby, nikdo se nad tím nepozastavoval. Bohužel mám podezření, že i novináři, kteří by na podobná rizika měli poukazovat, v tomto partu sehráli příliš tolerantní, ne-li ochrannářskou roli vůči člověku, kterému svým způsobem drželi palce, jak se ukázalo i ve zpětných reflexích Nečasova působení, z nichž byla cítit překvapivě silná podpora a pochopení.

Politické vyznání Jana Fischera – směj se paňáco!

15. června 2012

Jan Fischer se stále častěji vyznává ze svých politických představ. Teď ještě, aby se v tom vyznali ti ostatní a nedostali ho na až na Hradčana.

Jan Fischer má šanci stát se jedním z největších politických komiků v této zemi. Kombinace oportunismu a vypočítavé sázky na teplou lidskost, která jde odevšad, jen ne ze srdce, se ukázala už ve vystřelovacím videu jeho komunikační kampaně na Facebooku. Tohle ochotnické vystoupení o otevřené komunikaci vzbuzuje touhu po parodii a jeho přirozené „Já se vůbec neschovávám“ mě bude pronásledovat ještě hodně dlouho – obzvláště, pokud bych měl chodit na třídní schůzky, kde bude viset jeho hlava.

Tento bývalý člen KSČ zosobňuje prototyp úřednického beznázorového služebníka sloužícího za všech okolností komukoliv nahoře. Shodou výmyků dějin nakrátko nakoukl do politického showbyznysu, zamotala se mu z toho hlava a tuze rád by se do něj zase podíval. Bídnost současného politického prostředí i takovému člověku přiznává nemalé šance na úspěch. A tak se činí. Vedle nedostižného Tomia sice ztrácí body v produktivitě, ale kvalita humoru je téměř srovnatelná, jen zabalená do jinak průhledné fólie – tentokrát byrokratických a politických floskulí bez konkrétního smyslu, či vyjadřujících pravý opak reality.

Když Jan Fischer píše ve svém nejnovějším textu nazvaném Důvěra v demokracii, že se "dlouhodobě snaží poznat názory slušné, „mlčící většiny“, není divu, když si obratem vykoleduje na Twitteru od kohosi komentář, že to u něj není nic nového, že o to se snažil už za komunismu ve straně. Sice se jedná o principiální poukaz na morální integritu prezidentského(!) kandidáta, ale dnes, po 22 letech od revoluce, už taková prkotina nikoho nedojme. Jednomu to může přijít smutné, že tato země a její politický systém nedokáže po takové době vygenerovat člověka, který si aspoň v tom základním nezadal, ale to je asi tak všechno.

Zajímavější je v tom textu jiná pasáž: „Kromě nových tváří je zapotřebí i nějaký impuls, který by lidem vrátil víru, že může být zásadně lépe. Takovým impulsem může být právě volba prezidenta. Lidé si ho vyberou sami, čímž se posílí jejich pocit svobody – ale i odpovědnosti. Občané tak dají jasně najevo, jaký kurs si přejí. Buď dají šanci někomu spojenému se stranickým establishmentem, aby napravil škody na důvěře, které tento establishment napáchal. Nebo někomu nezávislému, který bude symbolizovat novou legitimitu systému. Toto bude základní dělení prezidentské volby.“

Tento text totiž dokazuje, že Jan Fischer je produktem přesně té politické kultury, vůči které se vymezuje. Proč?

1. I současný parlament si lidé vybrali sami. Stejně jako si vyberou prezidenta. Pokud to Jan Fischer neví, je minimálně z tohoto důvodu v politice omylem. Dojem, že by kombinace volících lidí a kandidující nabídky dokázala vytvořit spojení směřující k nějaké naději, myslím už definitivně pohřbil výsledek posledních voleb a jeho naplňování.

2. Předpokládám, že Janu Fischerovi je bod 1 znám. Přesto ho neváhá zastávat. Zdeformuje realitu, jak se mu hodí a věší bulíky na nos těm, kteří hodlají uvěřit. Klasická bezskrupulóznost kopírující marketingovou bezostyšnost stranických šíbrů. Žádná změna, nic přirozeného, nic věrohodného.

3. Jan Fischer se stylizuje do role nezávislého kandidáta, který je vymezen vůči stranickému establishmentu. A vyrábí umělý konflikt, na kterém se bude lámat prezidentská volba. Podle něj takový kandidát může přinést naději a víru lidem. Jenže proč věřit člověku, který dosavadní stranické struktuře (dlužno říci, ať byla jakákoliv) bez problémů sloužil, který se o žádnou změnu nepokusil, ani když byl v nejvyšší exekutivní roli, který se stranám nedokázal vzepřít vůbec v ničem a který proslul taktikou: „Jen přes mou mrtvolu, pokud teda včas nestáhnu ocas, což já vždycky.“, že zrovna on přinese nějakou novou naději a víru? A především výsledek? Při volbě nebude dělící čára mezi stranickými či tzv. nezávislými kandidáty, ale mezi prázdnými nádobami, katastrofami a skutečnými osobnostmi. To poslední jsem mezi dosavadními zvažovanými osobami zatím nenalezl.

4. Největší veselí však vzbuzují tři hlavní piliře toho, co by podle něj měl splňovat prezident (a co, předpokládám, podle svých představ splňuje on sám): 1. reprezentovat v zahraničí (ehm, ehm, to umí i Jarda Jágr a efektivněji), 2. má být strážcem morálky (hezká představa od člena KSČ), 3. měl by rozumět ekonomice (tak té dneska už rozumí úplně každý), zajímat se o problémy občanů (fakt v tom šuplíku floskulí nebylo nic lepšího?) a „měl by se zasazovat o systémová řešení, která budou v zájmu všech lidí a naší budoucnosti“ (Tady se sáhlo do skutečných útrob paměti, protože socialismus se taky vždycky dělal pro lidi. A taky pro světový mír.).

Jenže, jak se říká v Hoří, má panenko: „Nepodceňovat lidi! Lidi nejsou hloupí!“ Oni sice možná na první pohled nepoznají, že je někdo opíjí rohlíkem. Ale pět let na to už většinou stačí a jen skuteční mistři národ dokážou vodit za nos delší dobu. U Jana Fischera by pět let mělo být až až. A pak by se mu ten vstup do historie mohl pěkně vymstít. Na druhou stranu, pokud bude dělat prezidenta komunistické vládě, půjde to všechno jistě jako po másle.

Poznámka pod čarou času:

Dlouho před prezidentskou volbou mi bylo divné, a dosud to nechápu, proč média nebyla včas schopna jasně pojmenovat Fischerovu prázdnotu a celoživotní oportunismus. Tento text byl psán ještě v atmosféře, kdy byl de facto nezpochybňovaným hlavním favoritem prezidentské volby, což mu vydrželo až do duelu s Milošem Zemanem na začátku ledna 2013, resp. do vánoční videovýzvy Tomáše Hanáka poukazující na jeho komunistickou minulost a vyzývající ho k odstoupení z voleb. Poté, co Fischer ve volbách propadl, odhalily se jeho slabosti naplno až do prozatímního vrcholu v podobě přijetí ministerského místa v Zemanově/Rusnokově vládě výměnou za splacení dluhů z prezidentské kampaně, které se odehrálo zcela bezostyšně v hotovosti a prakticky v přímém přenosu před zraky nevěřící veřejnosti. Má předpověď trpkého konce se tedy naplnila se vším všudy ještě dřív.

Tomio teda vyndej aneb o Okamurovi, médiích a sklizni zasetého

20. ledna 2012

Tomio Okamura s překvapením objevuje novou, odvrácenou stranu svého mediálního života. Přitom jeho příběh není vůbec žádným překvapením a slibuje dost očekávatelný vývoj.

Pravidla mediálního světa nejsou zas tak složitá. Pro práci s médii existují celkem vyzkoušené recepty. Pokud někdo opravdu stojí o ovlivňování mediálních výstupů či prezentaci sebe sama, nemusí být pro něj zas tak moc složité využít základních mechanismů ve svůj prospěch. Pokud člověk ví, jak na to, pak často už jen stačí chtít, být připraven a mít dostatek trpělivosti.

Tomio Okamura je v tomto ohledu skutečný mistr. Během let se vyprofiloval do mluvící hlavy schopné být k ruce kterémukoliv novináři na jakékoliv téma. Je neustále připraven „poskytnout vyjádření“; schopnost říci kdykoliv a kdekoliv jednoduchou větu, ať zní sebebanálněji či sebezbytečněji, je základní podmínka novinářského zájmu. Spolehlivost, ochota, osobní nekonfliktnost, nekontroverznost, univerzálnost, zdání odbornosti či specializace (u Okamury to byl cestovní ruch) – to jsou hlavní podmínky pro to, aby novináři, kteří kvůli uzávěrce potřebují vyjádření do hodiny, sáhli zrovna po vás a nehledali někoho jiného. Protože pro mediální výstup ve valné většině případů obecného zpravodajství není potřeba analytický rozbor, hluboký postřeh či nečekaná souvislost, ale potvrzení stanoviska, dojmu či jednoduché pravdy.

„Ano, tak to je,“ řekne do kamery mluvící hlava a všichni jsou spokojeni. Mluvící hlava s tím, že je na obrazovce nebo má citaci ve čteném médiu, novinář s tím, že do reportáže obsadil odborníka z terénu, dramaturg zpravodajství s tím, že reportáž vypadá přesvědčivě a kvalifikovaně ozdrojovaná a komentovaná, divák má pocit, že dostal kompletní obrázek o situaci. Co chtít víc? Přitom u většiny mluvících hlav nikdo nezná jejich skutečné kvality, znalost problematiky a to, jestli by na jejich místě nebyly vhodnější desítky jiných kandidátů. Tomio Okamura dosáhl v tomto směru dokonalosti a svůj úspěch má naprosto zasloužený (skvěle to před časem vystihl Jindřich Šídlo, když mu opatřil přídomek Tomio Okamura – muž, který se nebojí říct, cokoliv chcete slyšet).

Není třeba zastírat, že pro začátek mu jistě pomohla jeho zapamatovatelnost. Byl pro média zajímavý díky své „viditelné“ odlišnosti a navíc díky snadné uchopitelnosti svého osobního příběhu. Ten příběh by ve svém základu byl relativně banální, nebýt netradičního mixu česko-japonských kořenů a jeho neustálého zdůrazňování („A víte, že byl nějakou dobu v dětském domově? Wow!“). Vždyť o kolika podnikatelích v cestovním ruchu, jistě mnohem schopnějších, úspěšnějších či vlivnějších jste v poslední době slyšeli? Skoro bych řekl, že o žádném, protože svůj úspěch nezaložili na permanentní penetraci médií. A opět je třeba uznat, že ze své výchozí pozice Okamura dokázal vytěžit maximum.

Zásadním zlomem na Okamurově mediální cestě bylo účinkování v pořadu Den D. Jeho účast jsem nikdy nechápal, nikdy jsem nenabyl dojmu, že by patřil k investorům, ani ke skutečně úspěšným podnikatelům, ale další kvalifikace byla prostřednictvím mediálního obrazu vytvořena. Z mluvící hlavy se stala mediálně známá osobnost. A pak už jen stačilo přikládat jedno polínko za druhým, rozšiřovat svůj záběr do stále univerzálnějších témat, posilovat stylizaci do úspěšného, a přitom stále obyčejného podnikatele z lidu, a nechat pracovat čas.

A média, v obecném zoufalství veřejného prostoru, ke kterému nemalou měrou přispívají, opět nezklamala. Předvídatelně sáhla po jednoduché alternativě, po zamatovatelném, odlišitelném symbolu, který jim navíc vždy šel na ruku. Proč neprotáhnout dosavadní symbiózu do dalšího levelu? A tak média sama začala vyrábět obraz Okamury jako osobnosti relevantní ve veřejném životě, média sama ho v této roli legitimizovala. Nejdříve to mohlo být částečně jen tak pro zábavu, z legrace, vždyť i kolegové novináři se při setkání expertního panelu dobře bavili, když Okamuru vykukujícího z každého otvoru nominovali na Osobnost roku v námi pořádané Křišťálové Lupě, anketě o Cenu českého internetu, se kterou Tomio nikdy neměl nic společného. Bohužel, širší veřejnost tyto nuance nemá šanci rozlišovat, nejsou pro ni důležité a nemá důvod zpochybňovat z jejího pohledu bezproblémového člověka. A člověka prezentovaného jako osobnost, médii mnohokrát v dané roli potvrzenou, zkrátka akceptuje jako osobnost.

Tomio následně začal pálit ostrými. Veřejností citlivě vnímané problémy (rasismus, korupce atd.) začal komentovat v jednoduchých, líbivě znějících tezích, proti kterým se většinou jen těžko něco namítá. Kdo by nechtěl, aby se nám dobře žilo, všichni pracovali, tuneláři seděli ve vězení a přednost dostávali slušní a poctiví lidé. Po tom by jistě, upřímně, toužil i Stanislav Gross.

Jenže zatímco Langera, Bártu, Paroubka či Grosse (teď přijde na řadu i Babiš) je většinou možné konfrontovat s jejich skutky, popřípadě návrhy řešení, u Okamury se to ještě moc dobře nedalo. A média, trochu z legrace, více z vypočítavosti, vyrobila zcela uměle kandidáta na prezidenta. Tak ho tu máme. Tomio to chtěl, média jistě taky, ale určitě ne úplně takto. A všichni trochu zasvěcenější se diví, přemítají, jak je to možné, zoufale ironizují nastalou situaci a zároveň jim trochu běhá mráz po zádech z toho, co se stalo. Nejzábavnější na této fázi z pohledu pozorovatele je, jak k tomu efektu ještě stále všichni přistupují velice vážně – kandidátské ankety, komentáře, průzkumy veřejného mínění, analýzy, hledání příčin.

Jenže v tu chvíli přichází další očekávatelný vývoj, tentokrát konflikt a zlom. Stejně jako dříve média efekt Okamura podceňovala, teď ho přeceňují. A vytvářejí obrannou reakci. Hledají slabá místa, problematizují dosavadní průzračnost, strhávají masku idealizace a někdy třeba i kopou pod pás. Je to tradiční mechanismus, naprosto logický vývoj, univerzální oblouk povrchní mediální práce. A stejně tak, jako se milý Tomio vezl na vlně úspěchu, dokud si s médii mohl vzájemně pomoci, nyní poprvé se dostává pod zátěžovou zkoušku. A se stejnou zákeřnou radostí, s jakou ho tvůrci veřejné diskuse dostali nahoru, ho teď nadšeně skopou dolů. A začnou se poohlížet po další oběti, která si o to řekne.

Už teď, a to se v médiích objevilo jen několik nepříjemných textů (jsme skutečně jen na začátku), se Okamura hlasitě ozývá a volá po tiskových opravách a omlouvách. Kdo ví, jestli mu už teď dochází, jakému mediálnímu ďáblu a ďáblu v sobě samém se upsal. Spíš se obávám, že ještě ne, že ještě netuší, že ten tlak bude obrovský, nekompromismí a krutý. Mediální supi ho ohlodají na kost, pokud z boje včas neuteče. Troufám si předvídat, že to nebudou mít těžké a že Tomio, navzdory své připravenosti být vždy připraven, neobstojí.

Jeho novotou zářící odlišnost, příslib další naděje na katarzi a očistu, lákavá iluze spásy, to vše se ukáže být jen prázdnou mediální schránkou, která se rozprskne dříve nebo později. Protože jak už z trochu jiného úhlu psal Patrick Zandl na blogu Respektu, v mediálním Okamurovi nic skutečného není a podle mého názoru zkoušku ohněm nemá šanci přežít. Už v tom selhali jiní kabrňáci – od Jiřího Paroubka po Víta Bártu, nemluvě o takových smutných postavách jako Václav Fischer či Petr Fejk (Naopak překvapením zůstává stále dost neporušená aura stejně prázdného Jan Fischera, který je pro mě do značné míry Okamurou úřednického světa, který je možná dobrým úředníkem, ale v politice se ocitl naprostým omylem dějin.)

Můžeme si teď jen přát, aby nás mediální sféra pro příště ušetřila podobných oblouků od budování falešných ikon až po jejich rozmetání na padrť. Aby povrchní atraktivitě založené na dobře znějícím příběhu dávala méně prostoru a vyhledávala raději skutečné výsledky a činy. Ale přání je to stejně iluzorní jako neměnnost mediálních pravidel hry nezdolná. Snad s větší šancí na úspěch můžeme přát Tomiu Okamurovi, aby následky střetu s realitou pro něj nebyly příliš drsné a nemusel u nás popularizovat další s Japonskem tak svázanou tradici kombinující meč a břicho.

Poznámka pod čarou času:

Tomio Okamura předvedl v mediálním virtuálnu překvapivou odolnost a média překvapivou neschopnost dekonstrukce jeho mýtu, který sama vybudovala. Jakkoliv se mu dokázala v mnoha ohledech vysmát, šlo pohříchu o výsměch z pozice příliš intelektuálské a způsobem málo faktickým, kterými cílovou skupinu dnes už senátora (sic!) Okamury nešlo příliš efektivně zasáhnout a ovlivnit. Obzvláště ve chvíli, kdy se o zpochybňování dříve nabyté aury po jejím předchozím stavění pokoušejí tatáž média, nepůsobí to úplně přesvědčivě. Řada lidí tyto argumenty navíc nevnímá, pokud k nim vůbec doputují, obzvláště když jsou střídány nutným faktickým zpravodajstvím o počínání Okamury, popřípadě bulvárním infotainementem, což nezasvěcenému ještě více komplikuje relevantní vyhodnocení jeho mediálního obrazu.

Zborcení mýtu Okamura tak zřejmě nastane až ve chvíli, kdy u jeho naivních podporovatelů nastane fáze zklamání z jeho faktického nefungování v české politice (vzor Václav Fischer), částečně se jeho mediální obraz narušil už při neúspěšném pokusu dostat se do prezidentské volby. Zatím se naštěstí nezdá pravděpodobná katastrofická varianta, kdy by neutěšený vývoj v české kotlině vedl k růstu zájmu o tento extrémní populistický směr postavený na jednom snaživém solitérovi bez většího zázemí. Jeho poslední aktivitu představuje založení populistického hnutí Úsvit ve znamení stále silnějšího populismu, kterému však asi není důvod předvídat větší úspěch (což ovšem platilo i u Okamurova senátorství). Obávám se však, že podobné pokusy mohou postupně prošlapat terén někomu přesvědčivějšímu, který nastoupí s čistým štítem a ve využívání nejtemnějších sil manipulace bude díky tomu mnohem efektivnější.

Proč o výsledku 1. kola prezidentských voleb rozhodly sociální sítě

14. ledna 2013 (první kolo prezidentských voleb se konalo 11. a 12. ledna 2013)

Jan Fischer se nestane prezidentem kvůli sociálním sítím. Řada lidí si to stále ještě nechce připustit a poukazuje na mnoho dalších faktorů, které hrály podle nich větší roli. Zkusím vysvětlit, proč o tom vlivu nepochybuji.

Pár hodin po konci 1. kola prezidentských voleb jsem napsal tento status na Twitteru, který se dostal i do živého volebního vysílání České televize: „A kdyby to náhodou někomu nedocházelo. Dnešek je největší vítězství sociálních sítí v Česku. Bez nich by byl Fischer v klidu druhý.“ Důvod je jednoduchý. Bez sociálních sítí by lidé neměli nástroj, způsob a tedy ani možnost, aby za tak krátkou dobu zjistili, že nejsou sami. Nenašli by způsob, jak si ověřit své pocity a nejvhodnější taktiku, aby ovlivnili výsledek.

Prosinec 2012: všechny průzkumy jasně ukazují, že finále bude patřit dvojici Zeman x Fischer. Média výsledky těchto průzkumů přebírají jako obvykle s naprostou vážností, aniž by je zásadně zpochybňovala. Proč taky, náskok dvou favoritů byl tak výrazný, že přemýšlet o alternativách se samo od sebe nenabízelo. Nové bylo jen to, že místo Fischera se na úplně první místo dral Zeman a zároveň sílilo přesvědčení, že Zeman Fischera v druhém kole slupne jako malinu.

Nechci se plést, ale myslím, že úplně prvním, kdo se pokusil zformulovat nějakou protitaktiku, která by duopol favoritů nabourala, byl Martin C. Putna ve své vánoční výzvě. Když jsem psal o Vánocích svůj scénář ideální prezidentské volby, který se pak k mému překvapení beze zbytku naplnil, myslím si, že stále ještě v obecném přesvědčení taktika vystrnadění Fischera jiným kandidátem ze zbytku pole vůbec nerezonovala.

Kdo přes vánoční svátky zabodoval a rozjel debatu o Fischerově komunistické minulosti, byl Tomáš Hanák se svým videem vyzývajícím Fischera právě kvůli tomuto stigmatu. Video se dostalo až na první místa zpravodajských webů, vzbudilo vášnivé diskuse a další reakce, další výzvy a znamenalo spolu s navazujícím první zásadní zpochybnění integrity tohoto prezidentského kandidáta. Bez sociálních sítí by mělo těžší život. Sice by se objevilo na zpravodajských webech, tam by ho anonymové probrali, ale doporučení one-to-one by nenastalo a jeho efektivita by byla násobně nižší.

4. ledna, kdy se konala první debata Zeman x Fischer v televizi Prima, už Fischer nasbíral dostatek nervozity – ta se projevovala jednak v reakcích na jeho FB stránce, jednak v samotné televizi, kde debatu prohrál na celé čáře. Debata však nebyla to nejhorší. Mnohem horší byla následná diskuse, v níž se diváci vzájemně utvrdili, že mají před sebou tragický výběr dvou kandidátů, kteří se předhánějí, kdo jim nažene větší strach z budoucnosti pod jejich vedením. Bez sociálních sítí by si to lidé neměli jak efektivně a především v tak krátké době říci – probrali by to v rodinných a kamarádských kruzích, zanadávali by si v diskusích, ale důsledek a dopad by byl omezený časově i místně.

V tu chvíli došlo k nejzásadnějšímu zlomu v obecné náladě. 7. ledna se objevily poslední předvolební průzkumy potvrzující, že za necelý týden se rozhodne mezi naplánovanou dvojicí. Nicméně 7. ledna Matěj Hollan shrnuje již několik dní probíranou nejefektivnější voličskou taktiku – dát přednost kredibilnějším kandidátům pravice a levice, dvojici Dientsbier x Schwarzenberg (Matěj mi prostě jen opsal vánoční článek :). V tu chvíli už jsou aktivity podporující tuto tezi v plném proudu, diskuse na sociálních sítích také: hesla a kampaně Želé na hrad, Nechceme knedlu ani kořalu, video vysvětlující taktiku volby – rychlá produkce, profesionální komunikace, jasné, srozumitelné poselství, virální potenciál. 7. ledna i Respekt sebral odvahu a jako první tradiční médium zdůvodňuje, proč doporučuje k volbě Schwarzenberga.

Hravost, ironie, humor, zesměšnění, to jsou všechno faktory, které lákají a přesvědčují k angažovanosti. Navíc angažovanost se v tomto případě nabízela velice snadno. Proti stranickým volbám snadněji docházelo ke ztotožnění, volba osobnosti umožňuje lepší fanouškovské zapojení než strana, včetně vymezení se vůči konkurentům. Osobní zapojení jednotlivců pak umožňuje přesvědčit i méně angažované, méně zasvěcené. Lidé se navzájem utvrdili v tom, že scénář narýsovaný politickými stranami, politickými průzkumy a zpravodajskými médii odmítají. Každý sám vlastně zjistil, že sám není. Že totéž co on si myslí i řada ostatních. Tohle ničím jiným než internetem ve lhůtě dvou týdnů nemáte šanci nahradit. Nic z toho nejde v takové rychlosti a v takové šíři vyrobit tradičními médii.

Pro establishment (a to nejen politický, ale i mediální) to znamená nečekaný úder, navíc do poslední chvíle zcela podceněný. Bez internetu a sociálních sítí by Fischer svůj dříve tak pohodlný náskok udržel. Ano, nepomohl si v prezidenských debatách svou prázdnotou a neschopností. Ano, i další tradiční média se následně už ve zcela jiné společenské konstelaci přihlásila k taktice volit Schwarzenberga. Ano, gradace Schwarzenbergovy kampaně byla strhující, nicméně i tak z velké části nesena dobrovolníky či internetovými podporovateli zdarma a bez koordinace (a také k těm, co ho nemusejí, ale viděli v něm záchranu proti favorizované dvojici). Ale to všechno by nestačilo, kdyby se lidé neměli možnost navzájem utvrdit, že velká část z nich smýšlí stejně.

Dříve takovou roli plnily demonstrace, tak se zjišťovala síla. Musely se svolat, musely se zorganizovat, trvalo to dlouho a dopad byl mnohem omezenější. Mezitím však vyrostla internetová generace (definovaná využitím sociálních sítí, nikoliv věkem), která si informace vyměňuje mnohem rychleji a efektivněji. A prezidentská volba ukázala, že ve spojení s přesvědčivými argumenty, při volbě vymezené jako střet „zla“ a „dobra“, při kontrastu mezi „sexy produktem“ a nemoderností, v konfrontaci humoru, nadsázky a pozitivní revolty s hulvátstvím, prázdnotou, mocenskou zvůlí, byrokratickým kariérismem a tupostí, že všechno spjaté se zlými starými časy vedle moderního a progresivního, byť celkem absurdně reprezentovaného starým šlechticem, nemá šanci.

Poprvé se takto lidé sjednotili při vajíčkové kampani proti Paroubkovi, také tehdy prohrála bytost vzbuzující obecný odpor, který si jen hledal pojmenování a zhmotnění ve formě žloutků stékajících po sakách. Ale až teď sociální sítě rozhodly volby. Navíc zcela nečekaným překvapivým způsobem. Podcenili je všichni – od klausovsko-zemanovské kliky až po magnáty Chrenka a Soukupa. Rostoucí a pro ně nepříjemnou moc internetu už si horní patro politiky začíná uvědomovat, nejslavnější formulací strachu z internetu byl slavný projev ministra spravedlnosti Pavla Blažka na toto téma na podzimním volebním kongresu ODS.

Internet totiž nemůžete jednostranně spoutat, nemůžete ho zaplavit penězi a strhnout na svou stranu, pokud nepřistoupíte na nová pravidla. Proud internetové komunikace nepřehradíte, lze mu jen nabízet možnosti, odvádět pozornost, rozptylovat, bavit, kouzlit na efekt a první dojem. Ale zpětné vazby a okamžité reakce se nezbavíte. A nemáte proti sobě pevně definovanou skupinu, jednoho debatéra, ale masu šikovných lidí, kteří v tom proudu umějí plavat neskonale lépe než vy, kteří dokáží crowdsourcingem vytvořit násobek variant toho, co jste horko těžko dali dohromady, kteří jsou připraveni zesměšnit cokoliv, co si to zaslouží, a vyzdvihnout cokoliv, co je jen trochu zaujme.

Vidím v tom příslib mnohem složitějších, nevyzpytatelnějších, zábavnějších a lepších časů, které už nepůjdou tak snadno ovládat omezenou skupinou lidí. (Kvůli tomu také není vůbec jasné, jakou dynamiku naberou následující dva týdny do rozhodujícího kola voleb.) To všechno ovšem za předpokladu, že se svobodu internetu a lidí na něm podaří ubránit. Nebude to jednoduché, jak se dnes přesvědčil i samotný Matěj Hollan, kterému někdo zařídil (naštěstí dočasné) zablokování facebookového profilu.

Poznámka pod čarou času:

Nad tezí o klíčové roli sociálních sítí pro výsledek prezidentské volby v prvním kole nepanuje shoda. Vzhledem k absenci tvrdých důkazů každý na základě důkazů nepřímých může hájit svůj pohled na věc. Já s odstupem svůj hlavní závěr neměním, poupravuji však svůj optimismus ze závěru článku. Domnívám se, že překvapivý efekt sociálních sítí se už nebude tak silně opakovat, protože s jejich vlivem už budou všichni počítat a pokusí se ho využít nebo oslabit.

Zároveň se zdá, že neplatí tak samozřejmě teze o složitějších, nevyzpytatelnějších, zábavnějších a lepších časech, které už nepůjdou tak snadno ovládat omezenou skupinou lidí. Přestože bylo možné jednorázově zmobilizovat část publika přes sociální sítě, jejich dlouhodobá aktivizace je mnohem složitější proces s méně jistými výsledky. To nic nemění na tom, že se jedná o unikátní nástroj, jak se o sobě cizí, ale podobně smýšlející lidé mohou dozvědět a propojit se.

Jak se Miloš Zeman mýlí (lže) o Lex Schwarzenberg

22. ledna 2013

Nechci být obhájcem Karla Schwarzenberga ani jeho rodiny. Nejsem jeho aktivním podporovatelem. Ale co předvádí Miloš Zeman, je totální arogantní ignorance faktů, kterými se tak rád zaklíná. A jestliže sám velký Miloš říká, že až mu někdo dokáže, že se mýlí, sklopí uši v pokorné omluvě, měl by tak učinit, jinak by mu mohlo hrozit, že bude označen za vědomého lháře.

Miloš Zeman se naoko a teatrálně v dnešní debatě iDNES.cz podivuje při diskusi o Lex Schwarzenberg, jak je možné, že by „demokratický parlament“ v roce 1947 mohl schválit zákon proti jednotlivci, kdyby k tomu neměl nějaký objektivní důvod. Nuže, stačí nahlédnout do Wikipedie pro stručnou informaci, jak to asi bylo, a ukáže se (jakkoliv nejsem historik, který by si dělal ambici to rozsuzovat), že pravdě blíže bude spíš Karel Schwarzenberg.

Ona to byla dost specifická doba, Národní fronta už tenkrát znamenala značně svéráznou podobu demokracie, emoce byly vyostřené, zkušenost z války mimořádně čerstvá atd. atp. My, kdo jsme nezažili, asi nemůžeme úplně pochopit. Cesta k socialismu nebyla vytyčena až Velkým Únorem, jako logickou ji vnímala velká část obyvatelstva už mnohem dříve.

Dokazují to i záznamy tehdejšího parlamentu, kdy se jednalo o Lex Schwarzenberg. Stačí pročíst ty tři uvedené stránky, abyste získali dost pěkný kontext situace, atmosféry a motivací. Stačí ocitovat a velkých komentářů nebude třeba. Zdá se, že jednání probíhalo v klidu a v jednotném přesvědčení, že tak velké latifundie jednoduše do rukou jednotlivců nepatří a je nutné je odevzdat do rukou lidu. A pak už to bylo jen o hledání zástupných pomocných argumentů, které by to ospravedlnily. Zkrátka znárodňovalo se už před rokem 1948. Což teď nehodnotím, jen konstatuji.

A tady jsou nejzajímavější výpisky z jednání, pokud byste to nechtěli číst celé, i to myslím dost stačí na pochopení toho, o co šlo. Jsou to odstavce pronášené jednotlivými poslanci, vybrané z jejich projevů. Zvýraznil jsem jednu docela zásadní pasáž, kterou by si měl přečíst i Miloš Zeman, než zase začne cokoliv říkat a tvářit se, že snědl veškerou moudrost světa, aby nevypadal jako úplný trotl.

Bylo tedy zřejmé, že nutno najíti cestu, jak převésti majetek tohoto rodu se zřetelem na novou sociální a hospodářskou strukturu Československé republiky z ruky jednotlivce do společného vlastnictví národa.

Jelikož dosavadní majitel v době svého pobytu v zahraničí během okupace jako zásadní odpůrce nacismu a hitlerismu se nedopustil vůči českému národu žádné zrady, nebylo lze použít v tomto případě dekretu presidenta republiky o konfiskaci majetku zrádců a nepřátel. Proto Národní fronta zvláštním zákonem, který též pamatuje na určité odškodnění, jež má určit vláda, řeší tento problém.

Československá republika a její lid rozhodl se pro český socialismus. Je jen logickým důsledkem tohoto rozhodnutí, že odhlasováním navrhovaného zákona se uplatňuje a provádí tento socialismus do všech důsledků i v případě velkého majetku pozemkového, který svou povahou a všemi okolnostmi je případem zvláštním. Děje se tak, paní a pánové, po mém mínění plným právem, vzhledem k uvedenému celostátnímu rozhodnutí nelze míti zásadních pochyb nebo námitek. Jde jen o případ zvláštní a je tudíž jasno, že tento případ může být řešen jen zvláštním, jedinečným opatřením.

Jihočeský pracující lid jako věrný a spolehlivý strážce zejména zájmů jihočeského lidu zemědělského již od 5. května 1945 volal po likvidaci schwarzenberského panství. Tento lid volal po odčinění křivdy na národě, neboť věděl, jak Schwarzenberg svou doménu získal, kdo Schwarzenberg byl a kdo Schwarzenberg je. Schwarzenberg byl pro něho největším pozemkovým vlastníkem v Čechách, který svou doménu utvořil postupně politikou výhodných sňatků a koupí. Schwarzenberg pro něho platil za největšího a nejmocnějšího představitele pozemkové aristokracie, za sloup šlechtického fideikomisu a za hlavu německých feudálních latifundistů na české půdě. Poněvadž jádro pozemkové državy Schwarzenbergů bylo soustředěno v jižních Čechách a pokrývalo v této oblasti větší část a celou řadu okresů jižních Čech, bývali páni na Hluboké, Krumlově a Třeboni nazýváni jihočeskými králi. Jim patřily desítky dvorů, nesmírné lesní hvozdy, velká rybniční hospodářství, řada průmyslových podniků a pyšné zámky. Byla to opravdová residence jižních Čech i s tou vlastní granátnickou gardou, historickými děly na cimbuří a výsadním společenským a veřejným postavením, které se chtělo oživovat na tradici rodu pánů z Růže.

Bránili jsme tak důsledně zájmy jihočeského zemědělského lidu, zajistili jsme zákonnou úpravou jeho volání po půdě a splnili jsme také přání obcí a lesních družstev po menších a isolovaných lesních komplexech. V této formě upravený zákon provádí, jak již jsem řekl, pozemkovou reformu sui generis v jihočeské oblasti, zbavuje jihočeský kraj zbytků středověkých feudálních pout a naplňuje tak vůli a přání všeho jihočeského lidu, sjednoceného v tom, že schwarzenberská doména musí zmizet. Bylo tedy učiněno zadost zákonu a schwarzenberská doména bude likvidována. Tím se naplňuje v oblasti slavné jihočeské husitské tradice odčinění křivdy, kterou páchali Schwarzenbergové na této jihočeské oblasti od toho okamžiku, kdy se spojili na pomoc s císařem Zikmundem proti jihočeským Husitům a kdy se spojovali s německými utlačovateli a germanisátory, aby tam stavěli hráz proti češství, aby se stali nástrojem cizí moci a cizí vůle. Právní výbor, vědom si této historické události, doporučuje proto slavnému ústavodárnému Národnímu shromáždění, aby tento návrh přijalo jako zákon. (Potlesk.)

Ve smyslu naší národní a sociální revoluce jednala jihočeská Národní fronta jako representant jihočeského lidu v mnohých schůzích o vyřešení problému majetku hlubocké větve Schwarzenbergů. Bylo nám všem jasné a byl to náš jednoznačný názor, že v nové lidově demokratické republice nemůže být šlechtic a k tomu Němec majitelem tak rozsáhlého majetku, jako byli Schwarzenbergové na českém jihu. Z těchto společných porad vyšel také iniciativní návrh posl. Vilíma a druhů, ke kterému se již od počátku připojila celá jihočeská Národní fronta.

Zvláštnost a jedinečnost případu je nejvýznačnějším momentem celé projednávané osnovy po mnoha stránkách. Nesporně jde o jeden z největších majetků v rukou jednotlivce v celé republice. Jde o majetek, který ve svém hlavním jádru je spjat s jednou částí republiky, jižními Čechami. Jde o majetek, který organisačně a způsobem své správy dosáhl významných úspěchů. Jde o majetek, který v oboru péče o zaměstnance šel před svou dobou a svým způsobem razil cesty pro řešení na širším podkladě.

Jde o majetek, na němž byla vytvořena jedinečná spolupráce a soudržnost zaměstnanců bez ohledu na osobní postavení. Jde o majetek, paní a pánové, na němž odedávna zaměstnanci měli vynikající spoluúčast na jeho správě. Jde o majetek, jehož budoucí uspořádání a správa mají býti podle právě projednávané osnovy řešeny myšlenkami velmi revolučními proti dosavadním poměrům a jiným případům.

Republika opustila soukromé podnikání a vlastnictví pro sektor velkého průmyslu a podnikání s ním spojeného. Bylo proto v daném případě logickou nutností řešiti stejně nebo podobně otázku vlastnictví zvláštního velkého majetku pozemkového, který je kombinován s průmyslem, s tímto majetkem spojeným. Šlo tedy o to, nalézti pro takový majetek, mezi který náleží předmětný majetek na prvém místě, účel, resp. spojiti jeho vlastnictví s účelem všeobecně prospěšným.

Poznámka pod čarou času:

Tento text tu ponechávám jako vynikající studijní materiál původního zdroje z poválečných let. Dnešním očím odhaluje, jakým způsobem uvažovali tehdejší politici a v jaké atmosféře se jednotlivé kroky a rozhodnutí přijímaly a uskutečňovaly. Na rozdíl od jiných případů s mnoha nejasnostmi, jako jsou Kundera nebo Nohavica, tady vidíme hlavním aktérům přímo pod ruce. Podobné příklady rozhodně nejsou součástí společenského povědomí, přitom by měly být povinnou součástí školního dějepisu, ať už je bude každý hodnotit jakkoliv dle svého osobního světonázoru.

Proč Miloš Zeman prohraje volby

23. ledna 2013 (druhé kolo prezidentských voleb se konalo 25. a 26. ledna 2013)

Na konci roku jsem si naplánoval ideální scénář pro 1. kolo prezidentské volby a naplnil se. Tak to zkouším i pro druhé kolo. Schválně :)

Domnívám se, že výsledek prezidentské volby nakonec nebude těsný, ale Karel Schwarzenberg vyhraje v poměru 55:45, možná i o několik drobných více. Tady jsou pro mě ty zásadní důvody, byť by bylo možné najít řadu dalších.

Odpor vůči Zemanovi a strach z něj jsou silnější než neláska vůči Schwarzenbergovi. To částečně platilo i před druhým kolem, ale Zeman zvolil extremistickou mobilizační taktiku, která se ukáže jako chybná. Odradí totiž víc lidí, než přitáhne. Potvrdí dojem těm, kteří by ho stejně volili, zároveň i vlažné či nerozhodnuté namotivuje volit proti němu, nepřetáhne nikoho z opačné strany. Tím spíš, když se do semknutého šiku a podpásových faulů zapojila nevkusným způsobem i rodina Václava Klause, u něhož je prezidentská „last minute“ amnestie stále v čerstvé paměti.

Útoky Klauzemana jsou natolik mimo úroveň, jsou v takovém množství, že to vypadá příliš zoufale až amatérsky, protože je to příliš primitivní a průhledné. Fauly by možná prošly bez adekvátní reakce, zvlášť když většina novinářů není schopna být důstojnými, připravenými a důslednými partnery v diskusi. Ovšem při velice dlouhé kampani, mnoha diskusích a možnosti aspoň z odstupu prostřednictvím internetu najít důkazní materiál a konfrontovat fakta se Zemanovými lžemi, jeho suverenita získává stále větší trhliny. Zeman má navíc jen dvě možné cesty – buď se opakovat a vyprazdňovat přesvědčivost svých vtipů a výpadů, nebo útoky zesilovat a hledat za každou cenu cokoliv, co ublíží. Praktikuje obě varianty a úspěchy jsou stále řidčí. To všechno mluví pro Schwarzenberga a ukázalo se to i v posledních dvou debatách na iDNES.cz a na Radiožurnálu, kde byl Zeman v některých momentech téměř v defenzivě.

Zeman totiž nakonec ztrácí body i v těch citově zabarvených útocích, které měly vzít za srdíčko méně informovaného voliče – lži o Bohdalové, o Schwarzenbergově kamarádce jím samotným vyhozené z domova, které měly být jasnými plusy pro Zemana, protože přece zněly tak přesvědčivě, informovaně a angažovaně, se pod reakcemi přímých účastníků rozplývají jako pára nad hrncem a nabourávají Zemanovu převahu. Pokud je na Novinkách titulek, že Bohdalová popírá Zemana, nelze nepomyslet na domeček z karet.

Zeman je tradičně konfrontační a podpásový, ale neomezuje se jen na soupeře. Rozsévat urážky na všechny kolem možná zabíralo před patnácti lety, kdy se musel vymezovat vůči převaze stejně arogantního Klause. Dnes to už vypadá neslušně, nevychovaně a hulvátsky, nutně na sebe nabaluje negativní emoci, kterou, jsem o tom přesvědčen, od budoucího prezidenta většina nechce. Schwarzenbergův nadhled, splachovatelnost vůči Zemanovým útokům a debatérská velkorysost se nakonec ukáže jako lepší kvalifikace pro post prezidenta, kterého lidé chtějí v nadstranické a sjednocující roli. Schwarzenberg se tímto způsobem v debatách také několikrát šikovně vyprofiloval v kontrastu vůči Zemanovi.

Suverenita, se kterou Zeman rozmetal Fischera v přímé debatě, se vedle Schwarzenberga ztratila. Útočit, když soupeř zenově pronáší: „Jen ho nechce, ať si kecá, na to my jsme zvyklí.“ je taktická chyba. A viditelnější tím více, čím více se načítá celková doba vzájemných duelů.

Domnívám se, že nakonec polarizace společnosti nebude zaprvé tak silná, jak se nám pokouší Klauzeman namluvit. A za druhé ta zásadní hranice nakonec nepovede mezi bohatými a chudými, mezi levicovými a pravicovými, mezi městem a venkovem, mezi pražskými salóny a němými tvářemi proletariátu ze Zemanových klipů, ani mezi Čechy a Sudeťáky… Hranice povede mezi slušnými a burany, mezi sebevědomými a frustrovanými, mezi hrdými a zakomplexovanými, mezi velkorysými a závistivci, mezi poctivými a šíbry. Dokazuje to mimo jiné i to, jakým způsobem se zformovaly jednotlivé tábory podporovatelů obou kandidátů.

V této volbě totiž už nejde o to, jací jsou doopravdy oba kandidáti, ale čeho jsou symbolem. A mnohem víc jde o to, čeho je symbolem Miloš Zeman než Karel Schwarzenberg. A domnívám se, narozdíl od Václava Bělohradského, že nejde o simulakra, ale že těmi symboly jsou do značné míry oprávněně. I proto se za Zemana staví Klaus, Bém, staré struktury ODS, Šlouf, komunisti, Fischer, Vandas, Paroubek, Bílá a Vondráčková, i proto Schwarzenberga podporuje naprostá většina inteligence a tradičně respektovaných osobností veřejného života.

Víkendová volba bude volbou o Miloši Zemanovi a Václavu Klausovi v jeho stínu. Proto jsem přesvědčen, že nevyhraje. Většina lidí v této zemi nedá přednost negativismu, polarizaci, nenávisti, urážení, hulvátství a vulgaritě, ať už proti nim stojí cokoliv.

Poznámka pod čarou času:

Miloš Zeman napsal knihu Jak jsem se mýlil v politice. Nazval ji tak jen proto, aby popřel její obsah, který je plný důkazů, jak se mýlili jiní a nikoliv on sám. Na rozdíl od něj dokážu přiznat, že jsem se ve svém politickém odhadu výsledků 2. kola prezidentských voleb zásadně mýlil. Nemohu popřít, že za napsáním toho textu byla i snaha výsledku pomoci, ale přesto jsem byl přesvědčen, že český národ prokáže dostatečnou ostražitost - a to i za situace, kdy pro ni protikandidát není přitažlivou alternativou, což byl například i můj případ.

Selhání Václava Moravce aneb O roli médií v prezidentské volbě

28. ledna 2013

Jeden z nejsmutnějších okamžiků předvolebního souboje pro mě byla poslední prezidentská debata v České televizi a chvíle, kdy jako podporovatelka Karla Schwarzenberga položila svou otázku Miloši Zemanovi Věra Čáslavská. Šlo totiž o dokonale ilustrativní příklad toho, v čem a jak moc selhávají některá média při práci s politickými tématy.

Smutné na tom bylo, že Věra Čáslavská prokázala lepší novinářský instinkt než moderátor duelu Václav Moravec. Když na první otázku vyjadřující podiv nad Zemanovým prosíkem před komunistickou stranou Zeman vyštěkl cosi naprosto nesmyslného o Dubčekovi, protože se zjevně necítil komfortně, aniž by jakkoliv odpověděl, Moravec si udělal čárku – Zeman něco řekl na otázku, takže v pořádku, můžeme dál. Ale Čáslavská se nedala a trvala na zodpovězení dotazu, navzdory (sic!) neochotě moderátora, který místo aby ctil novinářské ambice, ctil jakási formální pravidla debaty a de facto bránil tomu, aby budoucí prezident konkrétně odpověděl na konkrétní dotaz. Bohužel, navzdory tomu, že narušila spokojené plynutí času mezi pány Moravcem a Zemanem, dál se Čáslavská už jen zamotala, když původní jasný dotaz zamlžila nesouvisejícím pohledem na věc. Zemanovi se podařilo vyklouznout a na otázku neodpovědět. Trapný moment sice chvíli visel ve vzduchu, ale s aureolou Zemana jako schopné, pohotové a erudované osobnosti to nemohlo otřást.

Pro vztah novináři x Zeman je to naprosto příznačné a obávám se, že když Zeman mluví o amatérismu zdejších médií, někdy se mu to špatně vyvrací, jakkoliv by člověk rád. Média totiž neselhala tím, že doporučila výběr jednoho z kandidátů. To je, ať si Miloš Zeman plácá co chce, na Západě naprosto běžné a patří to k transparentnosti názorových preferencí médií. A pro mě jako čtenáře je násobně přijatelnější, když mi Respekt, Lidovky, MF DNES nebo Hospodářky naprosto otevřeně řeknou, co si myslí, než když si třeba Reflex hraje na nezaujaté médium, zatímco jeho klíčový člověk Jaroslav Plesl zvrací na Twitteru naprosto jasně vyprofilované urážky všech, kteří byli či jsou na Schwarzenbergově straně, čemuž také z velké části odpovídá jednostranně laděný obsah tohoto bulvárního týdeníku.

Problém ani tak nebyl fakt, že média jednoho z kandidátů doporučila, ale spíše způsob, jakým tak učinila – forma odpovídala více emoční angažovanosti než racionální úvaze, nadhledu a odstupu. Pak to nepříznivci Schwarzenberga mohli do jisté míry oprávněně vnímat jako překročení vhodné etické hranice. Osobně se mi nejvíce líbil „endorsement“ Respektu, který svou volbu velice důkladně rozebral, vyargumentoval a vyslovil ji docela jemně, byť jasně. Možná měl situaci ulehčenou v tom, že neměl co ztratit, protože provázanost se Schwarzenbergem mu lidová tradice předhazovala a předhazuje i bez toho.

Postřeh stranou: domnívám se, že v tomto ohledu média trochu podlehla situaci (především emocím, které se šířily po síti a v okruhu jejich angažovaných čtenářů či spolupracovníků) a dovolila si vyjádřit své stanovisko tak silně jenom proto, že cítila oporu ve svém okolí. Jsem přesvědčen, že pokud by většinové mínění poznatelné třeba ze sociálních sítí bylo jiné než to, které vyznávají členové deníkových redakcí, nikdy by v takové míře alternativní kandidát nebyl doporučen.

Mnohem horším způsobem pro mě média selhala v dokumentaci skutečně podstatných informací o obou kandidátech. Nebudu dávat ruku do ohně za všechen obsah ve všech denících, ale typově na druh obsahu, jako třeba seznam všech Zemanových lží posledních dvou týdnů, který se objevil na jednom soukromém blogu, a tímto způsobem podrobně zdokumentovaný, jsem v tradičních médiích nenarazil. Fakta, argumenty, práce s archivem, stavění vyjádření proti sobě, dokumentace skutků. Ta nejtěžší práce, sisyfovská, mravenčí, náročná na čas, zkušenosti, invenci, paměť a znalost věci – kdo ze zpravodajských médií se tímhle může chlubit? Snad částečně datoví mágové z IHNED.cz, ale ti jsou také jen na začátku.

Podobnou slabostí trpěly i téměř všechny předvolební debaty, na které byla upřena mimořádná pozornost ze všech stran. Povrchnost, banálnost, zástupné problémy, lifestyle, vyhýbání se podstatě. Sledování takových pořadů pak bylo naprosté utrpení. A králem novinářské rezignace se stal Václav Moravec.

Dovolím si vyslovit, že Miloš Zeman už dávno není rétorický pánbůh, pokud jím někdy byl. Ano, je pohotový, schopný říci cokoliv kdykoliv, umí se tvářit důstojně a důležitě, nenechá se nikdy vyvést z míry a je splachovací. Ale jeho úspěch je založen, a repetitivnost všech diskusí to ukázala naplno, na několika jednoduchých, byť účinných tricích, na které ale existují protizbraně, obzvláště pokud si na tom novinář-profesionál dá záležet (jeden hezký související článek na toto téma se výstižně jmenoval Blábolím, tedy jsem). A při cíleném tréninku, jaký bych od novináře a moderátora očekával, by mělo být relativně jednoduché dostat ho do kouta zdí, které si on sám vystavěl.

Ukažme si příklady Zemanových řečnických triků:

1. Znejistit protivníka jeho dehonestací. Výsledek: místo soustředění na otázku se tazatel soustředí na sebe, na obranu, ztrácí půdu pod nohama. Zeman to dělá téměř v každé druhé větě a smířeni jsou s tím všichni, nikdo si nedovolí kontrovat zpátky. Tento trik je obvykle zabalen do formy „Kdybych chtěl říct tuhle hnusárnu, tak ji řeknu, ale já ji neřeknu.“ A stejně jsem to řekl, cháchá.

2. Neodpovědět na otázku a místo toho říci cokoliv jiného. Méně pozorný novinář si ničeho nevšimne a většinou netrvá na odpovědi.

3. Odpovědět na otázku útokem/poukazem na někoho jiného. Jde o účinné odvedení pozornosti (např. v případě Věry Čáslavské sice bylo průhledné, do oči bijící až směšné, možná dechberoucí neomaleností, ale účel byl splněn), protože se často zakládá na nějaké té špetce pravdy a na komkoliv jiném se dá najít něco stejně problematického, takže proč neodvrátit zrak jiným směrem. Že jsou špatní jiní znamená, že není důvod řešit, že jsem špatný i já.

4. Říci tvrzení, které není pravdivé nebo jen těžko ověřitelné. Vyžaduje mimořádně velkou erudici a sebedůvěru tazatele, který buď musí vědět, jak se věci mají, nebo najít jiný způsob, jak se na tutéž věc zeptat ještě jednou, protože první způsob byl odvrácen poukazem na skutečnost či lež, kterou v dané chvíli není možné ověřit. To se v debatách stalo mnohokrát.

5. Plácnout jeden z citátů ze své příruční knížky Jak blufovat s citáty při každé příležitosti, kterou se během deseti let na Vysočině nadrtil nazpaměť. Na plebs to působí učeně a vzdělaně, jakkoliv jich je jen pár a opakují se, ale tenhle seriál parta z hospody stejně nesleduje tak často a pravidelně. A některým vtipům se dá smát i víckrát, tak proč toho nevyužít. A vůbec při tom nevadí, že citát s položenou otázkou vůbec nesouvisí a že absolutně neposkytuje odpověď na to, co si myslí dotazovaný. Jak už říkal Konfucius, každý citát získá nějaký nový význam, pokud ho zasadíte do nové skutečnosti. A to ať už to citovaná osoba řekla, nebo si to Zeman, nebo v tomto případě já, vymyslel.

6. Určovat pravidla, skákat do řeči, brát si slovo, nenechat si skočit do řeči a nenechat si sebrat slovo, vykazovat do patřičných mezí moderátora i spoludiskutující. Jakkoliv to může být průhledné a pro část diváků odpudivé a neslušné, velké části to naopak imponuje a vzbuzuje to respekt. V každém případě to limituje prezentační možnosti ostatních účastníků diskuse.

Jen málo novinářů dokázalo kontrovat. Aplikovat asertivitu, důslednost, tah na cíl, zaměření na podstatné. Martinu Veselovskému se to ukázkově povedlo v předvánočním rozhlasovém rozhovoru, kdy měl 20 minut na to, aby Zemana nenechal utéct z vybraného tématu a otázek, až se Zeman ukázkově vytočil, a ukázal tak svou slabost – osobní i argumentační. Tady byl Zeman nejvíc v defenzivě, odhalil ledví a prohrál. Podobně, byť méně jasně, byl Zeman v defenzivě v druhém duelu Radiožurnálu a v online duelu iDNESu, kde hodně pomohlo, že moderátoři byli dva a měli tak větší odvahu a možnosti konfrontaci ustát. A to je asi všechno. Ostatní (omlouvám se, pokud jsem něco trestuhodně opominul, ale určitě jsem nezaznamenal všechno) se spíš stali prostředkem pro Zemanovu nerušenou sebeprezentaci.

Naprosto sterilně se chovala Česká televize v Událostech, kdy relevantní zpravodajství nahrazovaly vlastivědné výpravy za tajemstvím otevírání uren, přípravy volebních místností, historických rekapitulací dávno mrtvých prezidentů a náhodné zjišťování pocitů kohokoliv, kdo zrovna šel po ulici. Vyrábění zpráv s nulovou informační hodnotou. Například jen aseptický způsob, jakým se ve čtvrtek, den před finální volbou, zmínil inzerát proti Schwarzenbergovi v Blesku, jen potvrdil opatrnost a ztrátu schopnosti relevantního vyhodnocení a odvahy pojmenovat to, co se právě děje.

A zmiňovaný Václav Moravec neschopnost být přirozeným kritickým partnerem politika povýšil (a Zemanovi skvěle nahrál) zcela kongeniálně. Jako by si vzal ona výše naznačená pravidla Jak uspět při televizní debatě ze Zemanovy dílny a přetavil je v Pravidla, jak pomoci prezidentským kandidátům, a konkrétně tomu nejagresivnějšímu. A tak dělal přesný opak toho, o čem a jak se měl bavit.

Cenný čas prezidentských debat v České televizi byl věnován neskutečnému množství prázdného obsahu (obecným řečem moderátora samotného bez dopadu na diskusi, vsuvkami tzv. souvislostí, které byly zcela nedůležité, dokumentárním záběrům dosavadních prezidentů, dokonce i chlapeckému pěveckému sboru). Na debatu samotnou zbylo jen tragicky málo prostoru a není divu, že pak byl Moravec posměšně označován za dalšího prezidentského kandidáta (touhou po sebeprezentaci a zálibou v sobě samém se Zemanovi do značné míry skutečně vyrovná).

Zbylý prostor byl vypolstrován amatérštinou nejhrubšího zrna – při setkání všech devíti kandidátů před 1. kolem byl plný Twitter reakcí na absurditu debaty vyplněné přemýšlením o tom, který den v roce je nejvhodnější pro prezidentská vystoupení či jaká bude značka prezidentského auta. Moravec nebyl schopen trvat na konkrétní odpovědi prakticky vůbec, a to ani když ho na žádostivost takového postoje upozornila i přihlížející Čáslavská v poslední debatě. Naopak odpověď blokoval, a také ji nedostal. Moravcova moderátorská agenda byla v konečném důsledku mezi oběma koly navíc nastavena přesně podle pravidel, která určil Zemanův tým a věnovala se přesně těm falešným tématům nastolenými dehonestační kampaní proti Schwarzenbergovi. Což byla také chyba Schwarzenberga a jeho týmu, že něčemu podobnému nedokázal zabránit, resp. že pak pravidla téhle deformované diskuse přijal a neposunul je jiným směrem, ale to je na jiné téma. To se bohužel netýká jen Moravce, ale velké většiny ostatních.

Abych použil Zemanova obratu, kdybych chtěl být vůči Moravcovi krutý, tak bych řekl, že Zemanovi posloužil za užitečného idiota, ale jelikož je o mně známo, že jsem laskavý člověk, řeknu jen, že vedle bezskrupulózního Zemana působil jako statista odměřující čas do konce. Závěrečný prezidentský rozhovor po vítězné volbě už pak znamenal jen shovívavé gesto nového vladaře, který za cenu několika bezděky a s chutí pronášených urážek a zesměšnění poddanému milostivě dovolí strávit vedle sebe několik zkroušených a vděčných chvil a pobýt za zraků ostatních v jeho velkém stínu. V tom obraze bylo něco sado-masochistického. A to nejen pro oba aktéry, ale pro všechny, kdo se na ten rozhovor museli koukat. Byla to deziluzivní tečka za celkovým tragickým selháním především veřejnoprávní televize se svým nejprotežovanějším moderátorem zařazeným Forbesem do TOP40 nejvlivnějších osobností české mediální scény.

Poznámka pod čarou času:

Po prezidentských volbách vyšel na iDNES.cz rozhovor s Václavem Moravcem, v němž se v otázkách citovaly formulace přímo z mého textu. Václav Moravec všechnu kritiku smetl ze stolu s tím, že jsem byl příznivcem Karla Schwarzenberga, čímž podle něj mé hodnocení jeho práce ztrácí opodstatnění. On že žádnou zásadní chybu ve vedení debat neudělal. Chápu, že hájí svoji práci všemi dostupnými prostředky a když scházejí argumenty, končí debatu nesmyslným tvrzením, které i kdyby bylo pravdivé, jakože není (Nebyl jsem nikdy příznivcem Karla Schwarzenberga, byl jsem vždy jen zásadním odpůrcem vítězství Miloše Zemana, což není totéž.), jakkoliv by nemohlo snížit oprávněnost kritického postoje vůči jeho roli. I Moravcova neochota přijmout kritiku je v rámci přemítání o českém nesvědomí zcela příznačná a jen dokazuje, že stejný problém, který dokážou téměř všichni snadno identifikovat na straně politické reprezentace, existuje i v jejím mediálním protipólu. Ještě více zaráží, že ani Moravcovi nadřízení vyprázdněnost jeho moderování nezaznamenali, resp. dosud s ní nic neprovedli.

Tragika české politické žurnalistiky

19. května 2010

Teď před volbami se nejvíc nadává na politiky, na to, že není koho volit. Téměř stejné hodnocení si ovšem zaslouží i většina novinářů. Kolegové prominou, ale kdy už konečně začnete psát o politice?

Dnes se v novinách o politice téměř nedočtete. Píše se o politicích, to ano. O tom, co si myslí, co kdo komu řekl, jak se kdo podíval, jakou má manželku a jestli má rád autora, který o něm musí psát. Ale na to se dá reagovat jen přinaštvaným „Who cares?“ A pak si stěžujte, že jdou papírové noviny do kopru. Nic jiného si nezaslouží a to říkám při vědomí svého každodenního rituálu s nákupem Lidovek. Nebýt tam několik cenných autorů, tak už ani ze soucitu a při vší úctě k tradici.

Političtí komentátoři a zpravodajci zabloudili v kruhu. Politici jsou pro ně zosobněním toho, že se něco děje, že jsou u zdroje, že nic neprošvihnou. Politici si pak s nimi dělají, co chtějí, mají jistotu, že každý jejich výšplecht bude zaznamenán. Experti největší jsou v tomto ohledu marketingově šlechtění androidi z Lidového domu. A světe div se, všechno jim projde, na všechno jim téměř každý skočí. A pak nemají mít největší preference.

Jasně, novináři si stěžují, že jim tiskový odbor ústředního výboru ČSSD posílá dvacet tiskovek denně produkovaných automatickým generátorem s krycím názvem Dimun. Jenže oni si nemají ani stěžovat, oni je mají ignorovat, protože při informační hodnotě těch věcí je i ignorování větším mentálním úsilím, než si takový obsah zaslouží. Bohužel, oni je neignorují. Stěžují si, ale stejně z nich citují. A tak druhý den automatický generátor vychrlí dalších dvacet tiskovek a ještě jednu bonusovou přidá. (V manipulaci s tiskem ostatní strany nesahají ani po Paroubkův pupek a že je hodně nízko.) Problém je, že kluci novinářský se takhle vybijou na zbytečnostech a nezbývá jim sil na pořádnou práci – analýzy, kdo co dělá, na hledání v archivu (byť třeba jen mediálním), propojování souvislostí, kontinuální práci s informacemi, pohledy za roh a sledování vývoje v delším horizontu. Většinu zajímavých údajů se dozvím na výklenkových webech nebo jejich sekcích – tu blog, tu insider, tam jeden autor z desítek, který má pojem o něčem větším, než je zítřejší vydání a pochvalná či naštvaná esemeska od politika, kterého obdivuje nebo nenávidí nebo obojí zároveň.

Stále otřesnější příklad jsou volební preference – každý týden je tu jiný průzkum, jiná metodika, jiné zadání, jiný zadavatel. Ale všechny se berou stejně vážně, je to písmo svaté. Novináři ho šíří jako evangelium, bez odstupu, interpretace. Volby by vyhráli tihle, tihle by udělali koalici, tihle se tam nedostanou. Prezentováno jako fakt jeden den, druhý den je to zas jinak, ale novináři vesele analyzují dál, úplně stejným způsobem, jako by včerejška nebylo. A mediální kola se točí a všichni jsou spokojeni – novináři mají „objektivní“ a „nezpochybnitelný“ obsah, politické strany na tom mohou stavět marketing, realizátoři průzkumů si posilují značku, v lepším případě (pro ně lepším) na tom trhnou prachy. A že noviny dodávají váhu i průzkumům, které jsou nespolehlivé, nedůvěryhodné, možná zaplacené, nikomu (kromě možná zrovna postiženým stranám) nevadí, resp. nikoho ani nenapadne pochybovat. Viděl někdo například nějaké důkladné srovnání metodik, analyzující věrohodnost a pravědodobnost odhadů jednotlivých průzkumů? Jaká je struktura otázek průzkumu, jaký je kontext dotazování, kdo ho realizuje – jestli studenti „pod koněm“, kteří si tam kdykoliv můžou napsat cokoliv (znám z praxe, jak líný student může vyplnit odpovědi za respondenta zcela bez problémů a bez kontroly), nebo profesionál z agentury atd. atp.?

Jak může být mediální kauzou, jestli se manželka politika dostane do diskusního pořadu v televizi? Koho vůbec napadlo, že taková osoba do něčeho podobného patří? Proč to vůbec někdo řeší? A jestli se strana, které to mělo posloužit, vzteká a píše vášnivé dopisy na všechny strany, proč na to vůbec reagovat? Proč je neodkázat do příslušných mezí, že veřejnoprávní televize je nezávislá a dělá obsah podle svého? A kdyby vyhrožovali, že do pořadu už nepřijdou, tak nešť! Jakmile by je televize přestala zvát, sami by se začali přizpůsobovat. Jakmile by televize začala určovat pravidla hry, nezvala by politiky, kteří nedokážou respektovat základní pravidla diskuse, ano, začaly by se kupit stížnosti na její „nezávislost“, ale při nesehnutém hřbetu novinářů by časem politici museli scvaknout podpatky. Proč se to neděje? Kde jsou silné osobnosti, které to chtějí risknout a ustát? Voli je vypili…

Jak může být široce prožíváno, když se jedna strana a jeden pupkatý papaláš rozhodne ignorovat část médií? To je přece jeho problém, jeho nabubřelost, ale kde je stavovská novinářská čest? Proč se novináři nejdřív cítí dotčeni a uraženi, že s nimi nemluví, pak mu dělají reklamu tím, jaký tomu věnují prostor, a jakmile svolí k rozhovoru, hlasitě oslavují, že už s nimi zase začal mluvit a za odměnu mu věnují půlstránkový rozhovor a tím další reklamu? Nechci si myslet, že je to proto, že hned pod rozhovorem je zadaná inzerce dané strany, to zatím opravdu ne. Ale kam se poděla základní hrdost? Kam profesionalita, kam schopnost oddělit podstatu od dojmu? Nechcete s námi mluvit? Dobrý, ale my vás pro to, abychom dělali dobře a poctivě svoji práci, přece vůbec nepotřebujeme. My zanalyzujeme váš program, vaše sliby a jejich realizovatelnost, rozebereme síť vašich podporovatelů, mechanismy moci, které uplatňujete, ukážeme, co jste slibovali dříve, jaké to mělo důsledky a co tedy od vás mohou doopravdy voliči čekat. K tomu s vámi osobně nemusíme přijít do styku. Tohle je novinařina, nikoliv zoufalé čekání na to, jestli se politik přestane chovat jako křupan, resp. po zjištění, že bez médií si nepomůže, milostivě o sobě vykreslí obraz oběti novinářské zvůle a noviny mu za to ještě dají prostor. Ech. Politik potřebuje média, aby přes ně něco dostal dál, tak proč se podle toho novinářské stavy nechovají?

Noviny dokážou dát politikům neskutečný prostor a bohužel, protože času na výrobu důležitých informací je málo, prakticky nefiltrovaný. Média s výmluvou nestrannosti a nezávislosti rezignují na oponentní roli a prostoduše referují. Tohle se tzv. „stalo“ (tj. většinou jen někdo něco řekl), to nikdo nemůže zpochybnit, tak to jako popíšeme a jsme z obliga. A čtenáři, přeber si to. Že čtenář tomu nemůže rozumět, protože nevidí pod závoj zdánlivého dění, to už je jedno – jeden řekl, že kůrovec škodí, druhý řekl, že kůrovec neškodí. Čtenáři nevíš, co si z toho vybrat? A co my s tím jako? Můžeš to brát asi jako pražské fotbalové derby, stejně je to podívaná o ničem. A tak čtenářům, ale především médiím uniká hlavně „to, co se nestalo“, resp. to, co není vidět, o čem se nemluví, což je většinou nejpodstatnější.

Nemáme profesionální politiky, máme burany, papaláše, technology moci a peněz. A nemáme povětšinou ani profesionální novináře. Máme dojmology, povrchně poučené laiky, fanoušky politiků a stran, rutinéry obsahu, kteří jsou navíc začasté ještě zahleděni do vlastní důležitosti vyplývající z prostého faktu, že je jim umožněno chodit po koberci v předsálí. Ale aby byli argumentačními soupeři, ze kterých by šel respekt, to většinou nikoliv. Ano, najdeme spoustu výjimek, ale pořád jsou to výjimky. Systém běží ve vycizelovaném soukolí, které semele všechno, co mu přijde do cesty.

Poznámka pod čarou času:

Je spojená s poznámkou k následujícímu textu.

K čemu jsou české deníky?

5. března 2013

V poslední době si tuhle otázku pokládám stále častěji. A stále častěji si na ni proti své vůli stále hůř a rezignovaněji odpovídám.

Jsou to skoro tři roky, co jsem tu vydal text Tragika české politické žurnalistiky. Teď se k tomu tématu, v trochu širším pohledu, mám znovu důvod vrátit – po skutečně mnoha letech jsem přestal odebírat Lidové noviny. Měl jsem automaticky se obnovující měsíční předplatné pro iPad a iPhone, což pro mě byla v poslední době vůbec jediná možnost, jak se k nějakému deníku na pravidelné bázi dostat. Můj dřívější zvyk kupovat v trafice každé ráno nový výtisk (byl jsem vždycky zapřísáhlý odpůrce předplatného tištěného vydání), včetně zcela absurdní posedlosti kupovat české noviny s dvoudenním zpožděním i v zahraničí, dávno ztratil půvab, smysl i důvod.

Jenže s rostoucím počtem dětí a klesajícím množstvím disponibilního času jsem se ke čtení novin dostával obtížně. Až jsem nakonec zjistil, že mi téměř vůbec nechybí. Četl jsem toho stále méně, ale pořád jsem předplatné držel. Ano, jsem typ věrného, sentimentálního romantika s občasnou zálibou ve vintage produktech a půvabech starého světa, byť mají patinu digitální, nikoliv papírovou. Jsem přesvědčený, že kvalitní média jsou nutnou podmínkou kvalitního občanského a veřejného života. A mám rád některé konkrétní novináře, které jsem nechtěl přestat podporovat. Takže tohle pozvolné odumírání mé celoživotní závislosti na denním tisku trvalo relativně dlouho. Ale když jsem překonal první absťák a měl možnost na své návyky nahlédnout s odstupem, po nějaké pauze jsem začal prohlížet titulky nových článků a zjistil jsem, že mě už vlastně nezajímají.

Co bylo důvodem? Překvapivě nikoliv to, že jsem většinu věcí viděl už před tím na webu. Mnohem větší frustraci mi způsobovalo, že noviny byly plné naprosto podružných věcí. Banální problémy, krátkodeché rádobyskandály, vytěžování stále stejných témat bez toho, že by k nim přibylo cokoliv nového, objevného. A navíc, stále méně skutečného zpravodajství. Nikoliv toho agenturního, u kterého často stačí přečíst titulek, aby člověk věděl to podstatné a nezdržoval se balastem. Ale toho pravého zpravodajství, které dává věci do souvislostí, porovnává fakta, konfrontuje činy minulé a současné, ukazuje alternativy vývoje a jejich dopady, šetří čas s dohledáváním vazeb a informací.

V Čechách se najdou skvělí komentátoři a glosátoři. Inspirativní, s výborným stylem, s originálním viděním světa (za všechny Šídlo, Štindl, Peňás). Není jich nadbytek, ale svým způsobem stačí. Čeho se nedostává, a v potřebném množství lze mluvit o zoufalém nedostatku, to jsou praví novináři. Dříči, kteří rozumí své oblasti, kteří důkladně znají prostředí, mají vybudovanou síť zasvěcených zdrojů, vědí o chytácích a úskalích témat, která se kolem nich objevují, poznají, když na ně někdo šije boudu, odmítají být prostředkem her někoho jiného, a s hrdým patosem slouží pravdě a svým čtenářům.

Po dvaceti letech existence nezávislého tisku možná pro české deníky není největším ohrožením internet, ale jejich vlastní redakce a management, v němž mají nadprůměrné zastoupení rutinéři, egomaniaci, budovatelé myšlenkových ghett, povrchní blábolilové a milovníci efektních tahů před efektivními.

Velká část novinářů v Čechách, obzvláště těch, kteří se zabývají politickou sférou, se vyznačuje vysokou mírou sebedůvěry a pocitu vlastní důležitosti, vírou ve svou schopnost ovlivňovat veřejné dění, touhou osvěcovat nepoučený lid a obracet ho na svou víru, pomáhat svému táboru a svým oblíbencům a zároveň nízkou mírou sebereflexe. Přitom podléhají dojmu, že schopnost vyznat se v personáliích a klakách české politiky je dostatečnou kvalifikací, aby tuto politiku vysvětlovali, i když pro to leckdy nemají odborné předpoklady, znalosti či schopnost vidět pod pěnu dní. Z čehož pak plyne jejich vyprávěcí styl dojmového charakteru, aniž by byl konfrontován se znalostí věci, jejich soustředěnost na podružnosti, na zjevné skutečnosti a neschopnost vidět podstatné.

V tomto ohledu byla hodně užitečná prezidentská volba. Odhalila charaktery, motivace, zábrany i jejich absenci. Stala se katalyzátorem vztahů. A to nejen v politice, ale také v mediálním světě. Invektivy, které teď létají mezi redakcemi, mezi bývalými i současnými kolegy, nedají nevzpomenout na směšnost a ubohost téhož, co tak s oblibou a významným ťukáním na čelo kritizujeme v české politice. A lidé, kteří se tak ochotně a rádi stavěli do rolí osvětlovačů morálky, náhle stojí sami nasvíceni s odhalenými zadky a je na ně smutný pohled.

Při vědomí těchto okolností pak člověk jen smutně reflektuje velkou část výstupů, které se v médiích kolem prezidentské volby objevovaly a které se třeba jen kolem obou prezidentů objevují dosud. Nákup mléka Milošem Zemanem po vyhrané volbě na „jeho milované Vysočině“ zaznamenaný všemi médii je jen jedním z pomníčků, které lemují cestu české peroutkovské, čapkovské, poláčkovské, bassovské, haškovské či šaldovské tradice do zapomnění.

A čtenáři novin zjišťují, a já jako jeden z nejvěrnějších mezi ně určitě patřím, že mnohem pestřejší a barevnější svět dokáže být mimo hradby tradičního mediálního světa, mezi lidmi, kteří rozumí tomu, co dělají, nebo danou oblast sledují a jsou schopni čas od času o tom napsat, odkázat původní zdroj zprávy či důležité informace a ještě ho dát do souvislostí z minulosti či aktuálního dění. Že zahraniční zdroje jdou do mnohem větší hloubky a jsou pohříchu originálnější, vyargumentovanější a není problém jich denně pár přidat k obrázku, který se skládá čistě u nás. Že mozaika názorů z různých méně proslavených médií či blogů dokáže poskytnout řádově hlubší, věrohodnější a zasvěcenější celkovou představu než jednorozměrná rádobyanalýza viděná z rychlíku deníkové produkce. Že crowdsourcingová síla davu dokáže během krátké chvíle inspirovat a nashromáždit klíčové informace snáze a rychleji, než je tradiční média dokáží přežvýkat do svého výstupu.

Tradiční deníky dělají maximum pro to, aby cestu k tomuto poznání svým čtenářům co nejvíc usnadnily. Náklad českých deníků neklesá jen proto, že je nahrazuje internet. Ale proto, a možná především proto, že čtenáři zjišťují, že je vlastně nepotřebují. Mají možná rádi jednotlivé autory, možná mají rádi denní svodku protříděných titulků, ale to bohužel pro přežití nestačí, zvlášť když svou informační metadonovou léčbu mohou začít kdykoliv a zázračně snadno. A ztrátě zájmu, vlivu a významu nezabrání ani inzertní přílohy, ani barevné obrázky, ani vizuálně efektní grafické vychytávky na celou stránku obsahující ještě méně informací než pár sloupců textu. Zabránila by tomu, a je třeba přiznat že nikoliv s jistotou, jen poctivá novinařina, těžce vydřené informace, náročně získané zdroje, invenční přístup k informacím.

Držím palce a fandím všem, kteří se o něco podobného pokoušejí. Přesto se obávám, a píšu to s velice těžkým srdcem, že jakkoliv české deníky nezničí ani Jaromír Soukup se svou provokační anti-kampaní, ani DDoS útok jakéhokoliv druhu na jejich webové verze, tak jestli se nenajde člověk s penězi, jasnou vizí a ambicí udržet tu nejlepší novinařinu, zajdou české deníky dříve či později na úbytě hlavně svou vlastní zásluhou. Zbude jen lítost.

Poznámka pod čarou času:

Česká média jdou stále stejným směrem. Noviny v tištěné i online podobě se proměňují v generátory automatického textu založeného na klíčových expresivních výrazech a výrazném obrazovém materiálu jako zbraních hromadného vřeštění v nekonečném boji o pozornost stále rozptylovanějšího, dekoncentrovaného a unaveného čtenáře, diváka a uživatele. Na piedestalu vydavatelů stojí rychlost, množství a vyhrocené emoce, tedy nejjednodušší recepty krátkodobého přežití.

Proti tomu se však stále zřetelněji a úspěšněji vymezují hlasy poukazující na absenci kvalitního obsahu, a s tím roste též schopnost ho rozeznat - a někdy i nabídnout v alternativních kanálech, jako jsou blogy či méně masové obsahové projekty. Tuto potřebu zaznamenala (minimálně rétoricky) i tradiční média, která však v oslabení způsobeném odlivem čtenářů a ztrátou příjmů musí řešit primární otázku vlastní existence a nejsou schopna přemýšlet nad způsoby, jak ji naplnit. Obávám se však, že už prohospodařila tu největší šanci, že na záchranu starého obsahového světa je už pozdě - budou muset přijít nové projekty, s novou energií, s novou silou a vírou, s novými investicemi (a to nejen finančními).

Kvalitní média se stanou výlučně elitní sférou těch, kteří za ně budou schopni a ochotni zaplatit. Plebsu zůstane levnou inzercí nebo ekonomickými zájmy vlastníků financovaný product placement, advertorialy a neoznačené PR. Ostatně pro řadu méně náročných vertikál především lifestylového charakteru se tato praxe už dávno stala denním chlebem. Těžko předvídat, jak velké důsledky to bude mít pro informační, vzdělanostní, společenskou a intelektuální úroveň české společnosti, ale důvod k velkém optimismu opravdu neexistuje.

Koho zajímá nějaký Turecko?

3. června 2013

Když se i lidé z oboru ptají, proč by česká média měla pokrývat aktuální dění v Turecku, je něco hodně špatně. Tak si to pojďme shrnout.

Když se zemí žene povodeň, logicky ji média dají na první místo. Přesto by mozky měly zůstat nevymyté velkou vodou a zachovat si soudnost a měřítka.

Povodňové zpravodajství má být informativní, věcné, faktické, bez omáčky. Česká média z toho pro zvýšení dramatického efektu dělají téměř Česko hledá povodňovou vlnu s diváckým hlasováním. David Borek s výrazem, za který by se nemusel stydět ani Nicolas Cage minutu před libovolnou explozí, pokládá naléhavou otázku, jestli to, co vidíme na obrázku, je skutečně bláto. Kolega reportér Filip Horký stojí v holínkách po kotníky skutečně v blátě a jen málo chybí, aby mu pro zvýšení vizuálního dojmu zvukař nějaké nelil na hlavu. Tak nějak vypadalo nedělní vysílání o začínajících záplavách. A protože reportéři měli sváteční volno, neekooneečněěě dloooouho rotovaly pořád dokola tytéž záběry, tytéž informace, tytéž dohady (Nejlepší jsou pochopitelně „obrázky, které nepotřebují komentář“, což představuje obrazový materiál, u kterého by byl komentář, nebo aspoň popisek sakra potřeba – k čemu jsou záběry na to, jak někudy, kudy nemá téct, teče voda, aniž by byla prozrazena přesná lokalita? Nebo půjde o nápovědu pro mimořádné vydání zábavního pořadu Kufr, kde budou osobnosti hádat na počest 60. výročí České televize?). Naštěstí aspoň iDNES.cz dokáže být konkrétnější a přináší v hlavním zpravodajském feedu zásadní informaci o tom, že „Policie nabídla Bartošové evakuaci, zpěvačka odjela do bezpečí“, čímž v zemi klesla hladina stresu o 89 %.

Je naprosto pochopitelné, že v takové chvíli není na nějaké Turecko ve zpravodajství místo. Proč se zajímat o to, že v nějaké daleké exotické zemi s létajícími koberci soustředěné primárně na export německých přistěhovalců dochází k největšímu vzedmutí lidových protestů za neuvěřitelně dlouhou dobu? Koho sakra pod Řípem zajímá, že pár bláznů demonstrovalo za zachování nějakého místního parku (ať si ho ti utřinosové přirovnávají k Hyde parku nebo Central parku, jak chtějí) a zvrhlo se to ve statisícové demonstrace násilně potlačené ozbrojenými složkami s mnoha zatčenými, zraněnými a mrtvými? Možná je šance, že by se pár lidí v Česku naučilo jméno toho panáka, co těmi davy pohrdá, protože se to trochu podobá těm fantasy hrdinům jako Eragon či Aragorn, ale to je na zařazení do seriózního zpravodajství přece jen málo.

Ano, koho dnes v Čechách zajímá, co zásadního se děje v Turecku, v zemi, která je členem NATO a nad níž se přemýšlí, jestli by se měla někdy stát členem EU, tedy vlastně sousedem? Nikoho. Protože o tom nikdo neví. Česká média mu to skoro neřeknou a sami novináři se ptají, proč by měli. Proč by měl český člověk mít rozhled o tom, co se ve světě děje? Proč by měl v rámci globálně propojeného světa, kde všechno souvisí se vším, český člověk přemýšlet nad trendy a souvislostmi regionů, které jsou čtyři hodiny letecky s CK Fischer? Proč by česká média měla trávit čas hledáním materiálů po sociálních sítích a v zahraničních zdrojích, když už tam logicky nemůžou vyslat reportéra, když raději mohou sejít na Novotného lávku a nechat Jakuba Železného stát hodinu na dešti v očekávání náhlého vzedmutí hladiny vody a emocí?

Třeba proto, když už si vezmeme ten nejpřízemnější důvod, že jinak českým médiím uteče nejzajímavější a nejbonitnější cílová skupina, která jim ostatně už dávno utekla. Bude si informace pravidelně hledat na jiných místech, protože z českých médií zůstane už jenom bulvár a jasně vyprofilované značky odbornějších titulů. Takže carpe diem, dokud to jde, a memento mori, milá média. A všechna čest těm, kdo dělají svou práci dobře. Naštěstí jich pořád ještě není úplně málo.

Poznámka pod čarou času:

Turecko je jen jeden příklad z mnoha ukazující, jakým způsobem česká média, tedy čeští novináři a jejich nadřízení, vybírají svou agendu. Bohužel i oni pak nesou odpovědnost za mizernou informovanost občanů České republiky a za jejich sníženou schopnost orientace ve veřejném dění.

Entropa – jedna chyba za druhou

17. ledna 2009

Debata nad nejnovějším skandálem Davida Černého a českého předsednictví EU kolem Entropy jako obvykle trpí značnou neuspořádaností. Reakce stíhá rychlejší reakci, hází se dojmy, soudy, deklarují se postoje, dělají se závěry, motá se páté přes deváté do jedné postmodernistické kaše exhaltované nesmyslnosti. Prase aby se v tom vyznalo. Nejlépe růžové jako přemalovaný tank, chcíplé jako kůň pod svatým Václavem a namočené do formaldehydu jako Saddám Hussajn.

Hlavní problém je ten, že celá záležitost má několik rovin a ty se řeší všechny najednou. I můj názor na celou věc se vyvíjel s tím, jak vycházely najevo nové a nové souvislosti a jak se následně přidávaly nové komentáře zúčastněných stran. Abych se v tom zorientoval, zkouším zamotanou Entropu a reakce kolem ní roztřídit do samostatných jednotek, které jsou ale propojeny společným jmenovatelem, který je pro způsob práce, odpovědnosti a jejich interpretaci v české kotlině docela typický.

David Černý a jeho tvorba

Provokace, výsměch, ironie, chůze na hraně – typická strategie Davida Černého. Bezesporu nápaditý originální umělec se smyslem pro vyhmátnutí neuralgických míst doby a společnosti. Jeho díla jsou postavena většinou na jednoduchém a obecně srozumitelném nápadu prezentovaném jako „umělecké gesto“ a jejich hodnocení bývá často ovlivněno tím, do jaké míry se divák ztotožňuje s vyjádřeným názorem umělce samotného. Někdy Černý dokáže jít účinně k podstatě věci, jako například když posadil sv. Václava na zdechlého koně (který se mnoha Čechům nelíbí, přitom mistrovsky karikuje onu navoněnost zdechliny vyprázdněné, a přitom důležitě se tvářící národní hrdosti), často ovšem zůstává v povrchním dojmu, bez nějakého hlubšího přesahu a někdy trefí hodně vedle (torzo růžového tanku, které je dnes zaryto do náměstí Kinských a které bylo nainstalované po mnoha letech od revoluce, vnímám spíš jen jako dětinsky hloupou neuctivost vůči všem obětem sovětské armády, které padly v boji o Československo, nikoliv jako dřívější přemalování vystaveného tanku, které ve své době bylo patřičné jako gesto vzdoru proti účelové manipulaci komunistů s interpretací dějin).

Jak v tomhle směru vypadá Entropa? Vlastně celkem problematicky, a to především s ohledem na okolnosti svého vzniku a na nedůslednost toho, co reprezentuje. Objednávka ze strany státu, potažmo ministerstva zahraničí zněla – vytvořit dílo 27 umělců z 27 evropských zemí, kteří by si udělali legraci ze sebe samých, přesněji ze svých zemí a národů. Černý úkol přijal, avšak zadání nesplnil. Společně se svými kolegy vytvořil mystifikační skládanku zobrazující jednotlivé země a podepsal ji neexistujícími umělci (jediný existující byl on sám). Koneckonců proč ne, ale nebyl důsledný a nezachoval se jako chlap. Celý projekt tak ústí spíše do trapnosti a slabošství (jakkoliv tento aspekt nemusí být s odstupem času a místa tolik vnímán) a je to velká škoda.

Mystifikace

Zavést mystifikaci do kontaktu s politickým světem může být skvělý nápad. Zvláště politicky korektnímu prostředí evropských institucí nějaké to provětrání faldů nezaškodí. Jenže když už, tak se vším všudy. Jakmile se přišlo na skutečný způsob vzniku Entropy, začalo lavírování - že mystifikace nebyla prvotním záměrem, ale jen souhrou okolností, kdy se původní myšlenka ukázala jako těžko realizovatelná a podobně. Ať už to bylo jakkoliv, vážně míněná hra se musí dotáhnout do konce, jinak ztrácí smysl a sílu. Ano, od začátku jsme chtěli mystifikovat a poraďte si s tím, jak kdo chcete. Pokud následují omluvy a složité vysvětlování, integrita záměru je v troskách.

Vláda vs. Černý

Podvedených mohlo být více, zdá se, že tou největší obětí se stala vláda, resp. ministerstvo zahraničí, resp. Alexandr Vondra jako zadavatel. Nikdo neví, jaká byla domluva mezi oběma pány, ale někdo se tu asi nezachoval úplně nejlíp. Černý si musel být v každém případě vědom toho, že tím, kdo půjde s kůží na trh, bude česká politická reprezentace. Pokud ji uvedl v omyl, jak se podle všech vyjádření zdá, nesvědčí to o jeho vytříbeném charakteru. Jsou i tací, kteří nevěří tomu, že by politici dopředu nic nevěděli, ovšem v takovém případě by v tom Černého nechávali samotného a vytvářejí kolem něho pověst podrazáka, který musí vracet peníze za to, že je podvedl, což se mi nezdá úplně pravděpodobné.

Ať tak či onak, zatímco mystifikace směrem k veřejnosti a evropskému publiku by byla bezvadná záležitost, v osobní a zadavatelské rovině to oslabuje pozici výsledku více, než by bylo zdrávo.

Podstata věci

Když dáme stranou mystifikaci a politickou odpovědnost české vlády, zůstane to umělecky podstatné – co vlastně Entropa symbolizuje a jak ji lze vnímat. Sám autor prezentoval vícero výkladů, postupně se vyvíjely s ohledem na to, z jaké pozice (mystifikační nebo po-mystifikační) svůj výtvor komentoval, výkladů ze strany diváků existuje ještě více.

Jedna teorie tvrdí, že se Entropa vysmívá stereotypům, které o sobě jednotlivé národy v Evropě mají. To by smysl dávalo, kdyby plastiku udělalo 27 umělců z různých zemí. Vysmíváme se sami sobě a nestydíme se za to, všem se měří stejně, každý zesměšní sám sebe a svůj národ. To se ale nestalo, takže teď už víme, že Češi ironizují mediální a jiné obrazy jiných zemí či představy o nich.

Pak se ovšem neměří všem stejně – zatímco někde je Černý hodně provokativní a jeho nápad není jen nápadem, ale skutečně odkrývá obecnější traumata jednotlivých národů, podobně jako náš sv. Václav na zdechlém koni (polští kněží vztyčují duhovou vlajku homosexuálů v kompozici válečné fotky z Iwo-Jimy, německé dálnice jako rozbitý hákový kříž, dánské lego v podobě Mohamedovy karikatury, Slovensko ovázané maďarskou trikolórou, zatopené Nizozemí se špičkami vyčnívajících minaretů, ale i Francie s nápisem Stávka), jinde se příliš nezadařilo a symbolika je dost laciná a banální (belgické pralinky, irské dudy, Řecko v požárech, fláky masa v Portugalsku) nebo dost prvoplánová až trapná (kontroverzní turecké záchody Bulharska, italští fotbalisti kopulující s míči, sloni ve Finsku).

Tahle nevyváženost ukazuje, že v celkové koncepci není příliš jasno, není určen základní směr toho, co vlastně těmi zobrazeními chci říci. Chci tepat předsudky a směšnost národů? Tak co s pralinkami? Chci ukázat různorodost národů? Pak proč na to jdu jednou přes satiru, jindy přes popisnost prvního dojmu, protože nás nic lepšího nenapadlo (kdyby Černý Portugalsko osázel korkovými duby, vyšlo by to nastejno)? Takže proč to všechno? Protože je to nápad a protože se o tom bude mluvit? Možná je to zajímavější než něco abstraktně neurčitého, co se tak obvykle na politickou objednávku vytváří, ale pořád to není dost.

Přitom by stačilo relativně málo a vyznění by bylo mnohem přesvědčivější. Stačilo by zahodit veškerou mystifikaci, veškeré hraní si na odhalování evropských stereotypů a obrátit hlavní směr účinku a kritiky někam úplně jinam. Stačilo by, kdyby se Černý a vláda před Evropu postavili s tím, že tohle není zesměšnění všech okolo, ale naše vlastní. Tohle jsme totiž my, zosobnění hlavních českých předsudků směrem k vám ostatním, takhle vás tradičně vidíme. Nevysmíváme se vám, za to, jací jste, ale sami sobě, že vás primárně vidíme skrze takovéhle předsudky. Naštěstí máme tu sílu přiznat si to. Vidíme vás zkresleně, ale chceme s vámi společně přemýšlet nad tím, do jaké míry za to může naše malost a neznalost a do jaké míry je ten obraz reálný a co se s ním dá dělat. Zkuste udělat to samé a společně můžeme přijít na to, z jakých obtížných pozic začíná komunikace mezi námi. To by pak byla síla, to by mělo přesvědčivost a koule. To by byl skutečný příspěvek do naší společné evropské komunikace, vrchol „angažovaného umění“ na politickou objednávku, které rozbourává předsudky tím, že je odhaluje. Ale ne, my si děláme legraci z ostatních, tváříme se jako mistři světa, a přitom jen nechtěně odhalujeme svoje vlastní komplexy a selhání, a pak se za ně omlouváme.

Omluvy

Ostatně omluvy jsou další kousek skládačky, který strhává výsledný dojem níž a níž. Věřím, že mé umění má smysl, že něco vyjadřuje, že vím, proč jsem ho pojal právě takhle? Pak se za něj přece nemůžu omlouvat a demontovat z něj problematické kousky, protože jsem zasáhl jemnocit jakkoliv uražené duše (příklad s bulharskými záchody)! Chci říci něco podstatného, chci vyprovokovat veřejnost k diskusi, chci poukázat na předsudky a pokrytectví a na nesmyslnost politické korektnosti, tak to ale nemůžu brát zpátky po první kritice! Kde to jsme? Že v zobrazení Dánska v žádném případě není z lega sestavena karikatura Mohameda? Sakra, a proč by nemohla být? Právě proto, že tam je (a ona tam skutečně je), dává ta podoba aspoň nějaký hlubší smysl. Jenže místo, aby nesl kůži na trh, bojoval za svůj hlas a právo být slyšen, stahuje Černý ocas a omlouvá se na všechny strany. Kromě toho, že je to trapné, jen to potvrzuje dojem, že jeho koncepce je veškerá žádná.

V jiné situaci je česká vláda, která politickou skandalizaci instalace musí řešit diplomatickými kroky. Tam jsou omluvy do jisté míry pochopitelné. Přesto, pokud bych měl oporu v promyšleném záměru umělce (i v promyšleném zadání), kromě omluv bych poukazoval na smysl akce a nabádal bych k toleranci, nadhledu a respektu vidět věci po svém a subjektivně, byť se nám to nemusí líbit. Stažený ocas však patří mezi standardní znaky české politiky.

Uraženost

Korunu tomu nasazují požadavky na omluvu ze strany zástupců dotčených zemí - podobně nepochopitelné, směšné a trapné. Evropa kreslí karikatury na účet islámského světa, ale pak neustojí takovou malichernost. V tomto ohledu je česká instalace užitečná, přínosná, ale opět nedůsledná. Pozice by měla být jasná – nic nebudeme zakrývat, nic nebudeme odinstalovávat, mrzí nás, že se vás to dotklo, nebyl to záměr, ale musíte to přece ustát. Bohužel, na něco takového naše diplomacie sílu nemá. (Naopak mi přijde celkem vtipné, když český velvyslanec dostane od Bulharů záchod, pokud to bylo myšleno v dobrém, pak klobouk dolů, že přijali tuhle nadsázkovou hru).

Čecháčci

Zajímavá a zevšeobecnitelná je i reakce na české straně. Úsudek si lidé tvořili většinou hodně rychle, jak už to ostatně bývá, a většinou ústil do hrdého: „To jsme to té Evropě nandali!“. No, fajn, potvrdili jsme si vlastní výjimečnost a koupeme se v hřejivém pocitu nadřazenosti nad zbytkem přízemní Evropy, která se sama sobě nedokáže smát. Jak rádi se koupeme v pocitu vlastní arogance a namyšlenosti, ke které není jediný důvod. Přitom první, co takového Čecháčka napadne, když se řekne Bulharsko, je turecký záchod. Říkáme tím o sobě víc, než si myslíme.

Pochopitelně, že ten pocit vzniká i z toho, jak lidé zoufale touží po něčem jiném, originálním a výjimečném. Tedy když se objeví něco, co tak aspoň trochu vypadá, přijímá se to nekriticky a bez hlubší reflexe, aniž by bylo jasné, že podstata skutečně odpovídá prvnímu dojmu. Jednoduše se pak rozdělíme (nejlépe ve skupinách na Facebooku) do dvou stád PRO a PROTI a schováme se za prvoplánové symboly, jejichž skutečný smysl nehraje roli. Tak to bylo s Kaplického knihovnou (jejíž vnímání se teď mohutně a opět příznačně proměnilo následkem architektovy smrti) a stejné je to i s Černého Entropou.

Když jsem si utřídil myšlenky, nějak mi úplně nakonec v hlavě zůstala jedna věta Karla Kryla, která jako by souvisela se vším výše uvedeným a pregnantně shrnovala podstatu problému na všech stranách: „Zaujímáme postoje, místo abychom stáli.“ Takže asi nic nového pod sluncem.

Poznámka pod čarou času:

Čas pracuje pro Entropu. Zapomenuty jsou dávno okolnosti jejího vzniku a Entropa se před námi vypíná očištěná od nanesených významů, sama za sebe, jako přerostlá dětská hračka - je v ní neomalenost, hravost, výsměch a blbnutí. A taky některé symboly dokážu vidět trochu jinak - například s odstupem času mi italští fotbalisti přijdou opravdu výstižní a vtipní. A říkám si, že koneckonců Černého sv. Václav na chcíplém koni by vlastně byl pro Entropu naším nejlepším symbolem. Přesto hlavní výtka nedotažené koncepce či realizace stále platí.

Icebreakery Miloše Zemana pro zahraniční návštěvy

27. června 2013

Miloš Zeman při dnešní návštěvě Německa poprvé sáhl do své prezidentské protokolární komunikační výbavy a při rozhovoru s německou novinářkou použil tzv. „icebreaker“. Ledy „typicky studené Němky“ prolomil, když na ni věren svému pověstnému humoru zvolal Alláhu akbar! Z našich důvěrných zdrojů se nám podařilo získat seznam dalších icebreakerů určených pro nejbližší státní zahraniční návštěvy prezidenta a přinášíme ho v nezměněné podobě.

Německo: Alláhu akbar!

Polsko: Ká-tyň, ka-ka-tyň, ka-ka-tyň ka majá!

Izrael: Arbeit Macht Frei!

USA: Prý jste tu měli dvojčata. To my umíme sestřelit i pět dětí najednou! (V té době se narodila romská paterčata, což vyvolalo řadu rasistických projevů.)

Srbsko: Na Bělehrad!

Španělsko: Putna madre! (Zeman svévolně odmítl předat profesorský diplom Martinu C. Putnovi.)

Dánsko: Chlastám jako vy!

Čína: Dej fem ten fek, fem fek, Čankajfek! HAHAHA!

Osvětim: Nebyl by popelníček? (Tuto větu pronesl Zeman těsně po svém zvolení prezidentem v České televizi směrem k jejímu řediteli.)

Japonsko: Tokio? My máme Tomio.

Hirošima: Mému nejlepšímu příteli se říká atomový dědek, ten přežije všechno. (Atomový dědek se říkalo Miroslavu Grégrovi, bývalému ministru průmyslu a obchodu.)

Švédsko: A teď zahrajte tu moji! (Zeman rád skupinu ABBA.)

Slovensko: Dovolte mi, abych vám vrátil paní Livii Klausovou… (Livia Klausová jako manželka ex-prezidenta podporující Zemana v kampani byla jmenovaná nestandardním způsobem velvyslankyní na Slovensku.)

Rusko: Mohli byste tady pana Remka vystřelit ještě jednou? (Podobně byl velvyslancem v Rusku nestandardně jmenován komunistický europoslanec Vladimir Remek.)

Velká Británie: Zajímavé, a já myslel, že už musí být mrtvá.

Afghánistán: S teroristy se nevyjednává.

Monako: Ten příběh o zdegenerovaných knížatech jsem vám už vyprávěl? (Ten Zeman dával k dobru před Karlem Schwarzenbergem při prezidentské kampani.)

Keňa: A teď vám předvedu Aligátora! (Zeman v předvolební kampani předváděl dramatickým gestem značku svého mobilního telefonu.)

Turecko: Mám ji jako z parku. (V té době se bojem o záchranu jednoho parku rozhořely největší turecké protivládní protesty za poslední roky.)

Rakousko: Ty vídeňské párky jsou od Babiše?

Francie: Holland, Holland… Franto, tos trochu zabloudil, ne?

Chorvatsko: Pojď mi hop! (Úspěšná kampaň T-Mobile využívala chorvatských narážek.)

Indie: Á, Gándhí! To byl vegetarián jako Hitler, že? (Vegetariánství Hitlera Zeman dával často k dobru jako protipól své obliby masných produktů.)

Austrálie: Tam nepoletím, i kdybyste se stavěli na hlavu.

Budapešť: Víte, co v češtině znamená příjmení toho spekulanta, co od něj máte v Budapešti univerzitu?

Maďarsko: U nás v Čechách uhry obvykle vymačkáváme.

Argentina: Ta ruka tenkrát byla boží! (Vzpomínka na Maradonu)

Pod dokumentem je ručně připsáno: „Icebreaker“ není sekáček na led, pane prezidente!

Poznámka pod čarou času:

Až při redakci této knihy mi došlo, že tyto parodické věty jdou vlastně tím směrem, který bych rád viděl u Entropy. Pokud se smát, tak sami sobě, i kdyby to byl smích hořký a bez naděje.

Já chci taky svůj protest song!

20. dubna 2012

Přiměl jsem se v poklusu

vyrovnati se Klusu,

zazvonit té vládě gongem

promyšleným protestsongem.

Za časů nečasů

co zbylo za krásu

z veveřích bloncek?

Voli jí vypili

vínem tak opilí,

že pořád žvanili

kudyma chodili.

A kalous ušatý

okrad je o šaty.

A jako hrdý rek

ožral je na morek.

A sebe taky.

Ten drzý spratek.

Kde jsou ti voli?

Tam kam je zvolí!

Všichni je zvolili

z vůle lidu.

Z vůle však udělali zvůli.

A čemu kvůli?

To vše pro NAŠE dobro.

Dobrám, dobráš, dobrají.

A než to dohrají,

zajisté potají,

budeme obraní.

Až na kost. A dost.

Máme tu malý rest,

odhalit koksu Everest.

Kmotříček smrti

volantem kroutí

v zrcátku bílé myšky a kolibřík.

Že v cestě Vietnamka?

Vždyť je to seznamka!

Pro pomoc utíkal,

krev skoro daroval,

kdybys jí v něm dořezal,

však nedořezal. Jen samý líh.

Díky chlapi, fakt jste mi pomohli.

Kdo chce kam…

Pán hradu černého

v zajetí alfa vln

sní, že je alfa samec.

Však snění ruší můra

pryč Tomio, pryč Okamura!

A ve tmách plných šer

hrozivý Jan Fischer:

"Já se neschovávám!

Já se vůbec neschovávám!"

Však schovej se,

vari od našeho prahu,

braň se strašit děti,

hrej si, tumáš kohouta,

místo Hradu z kostek!

Na ten pytel blech

hrubý se hodí odposlech.

Však to nebezpečí!

Demogracii nesvědčí!

Důstojný pán hlásí

jak zprávy o bezčasí

zápisky z cest a letušek,

praskla už blanka?

Kradeným perem

dává bianco šek

pro kryptonácky

k urážkám na cti:

globálním, evropským a hlavně eko!

Lívia ještě nevečeřela.

Zelená nikoliv modrá.

Kupředu rudá!

Pod svatým Václavem

utichly klíče, utichla zem.

Hřbet stokrát ohnutý

jedenkrát nenarovnáš.

A znovu odposlech.

Ech. Vzdech.

Zabít. Položit pod drnový mech.

Ležet nech. Máš recht.

P. S. Tomáši, ty klusi ušatá! Promiň.

Bylo nebylo, v Zemích koruny české nebylo dvakrát do zpěvu. I rozhodl se známý pokrokový folk-rockový bard, Tomáš Klus se jmenoval, vykročit ve stopách svých vzorů Kryla a Nohavici a vůbec všech dalších, co kdy měli něco do činění s protestsongy, poněvadž ty byly v té chvíli asi dva týdny v módě a dobře se to šířilo na Youtube. Jda vždy s dobou, nemohl jsem zůstat ani já stranou.

Ve vládě zvané pravicová, v jejímž čele stál Petr Nečas, který si svým jménem i jednáním o hloupé jazykové hříčky koledoval, tvořilo jednu ze tří koaličních stran obskurní politické těleso složené z plakátových blondýn v plavkách, které vlastnil jeden podivný člověk malého vzrůstu, impozantní fistule a bezpečnostní agentury. Tato strana skončila rychleji než začala, plavkám navzdory.

Dalším do party byl jistý Miroslav Kalousek, povýšený do nejvyššího zla této země, a nejspíš po právu. Holdoval moci i alkoholu, nebál se sáhnout po ostrém slovu, či dokonce i facce, pokud si ji kterýkoliv nespokojený občan zasloužil. Projevovat nespokojenost před ministrem financí je frackovitá drzost, to se rozumí samo sebou a volá to po přísném potrestání.

Pavel Bém byl místopředsedou ODS, svého času také primátorem hlavního města Prahy a ještě před tím léčitelem těch, co si začali s drogami. S čím kdo zachází, tím také schází. Podle oficiálních zpráv zdolal nejvyšší hory všech světových kontinentů, rozvracečské hlasy je však označují za vrcholy jiného charakteru.

Jeho nejlepším kamarádem byl jistý Roman Janoušek, s nímž se i na stará kolena častovali přezdívkami jako za Pionýra. Mazánek a Kolibřík, dva kamarádi do deště i na magistrát. To by ale Kolibřík, nesměl řídit opilý, srazit při tom nevinnou Vietnamku, utéct od nehody a děkovat policajtům za pomoc v situaci, kdy nevěděl, která bije.

Karel ze Schwarzenbergu sice často pospával, ale kandidát na prezidenta byl žhavý. V té touze však nebyl sám - z konce peletonu se pokoušel na poslední chvíli překvapit typický Moravák Tomio Okamura, stejně jako profesionální oportunista Jan Fischer, jenž svou volební kampaň otevřel průnikem horní poloviny těla do rustikálního okna na zvolání své, mocné sympatie vzbuzující, manželky: Honzo, neschovávej se!

V té době odposlouchával snad každý každého a naopak a výsledky šly rovnou do novin, kauza za kauzou, drama až hrůza. Šlo o cenný bezpečnostní a mediální materiál, nebo ohrožení demokracie, záleží na tom, na kterém konci odposlechu se dotyčný nacházel.

Nejlepší ze všech prezidentů Václav Klaus proslul svými populárními a zábavnými zápisky z cest a fotkami v blízkosti náhodně vybraných letušek, které měly před národem potvrdit jeho sexuální preference a úspěchy. Celosvětové slávy dobyl ukradením psací potřeby při své návštěvě Chile., žádné jiné české video nebylo tak sledované, jako právě krátký záznam inkriminované tiskové konference s chilským prezidentem.

Klaus se nikdy nebál otevřeně podporovat nikým nevolené zájmové skupiny aktivistů prosazujících lidový nacionalismus a populární homofobii. Důrazně se vymezoval proti pavědecké teorii o globálním oteplování s nevyvratitelným poukazem na barvu zeměkoule, přičemž rozhodně nic neměl společného s jakýmikoliv ruskými zájmy v českém prostoru.

Václavské náměstí zažilo mnohé, dokonce i revoluci překrytou sametem, za níž celý národ porazil komunistickou diktaturu pouhým cinkotem klíčů od svých bytů a embéček. Se zvyšující se kvalitou zabezpečení však nebylo čím zvonit, a proto na slavném náměstí zůstali jen statní černoši jako ochotní průvodci do přilehlých uliček lásky.

Poznámka pod čarou času:

Tento uvážlivý protestsong vznikl z čirého poblouznění náhlou vlnou angažovanosti umělecké sféry, kterážto vyronila ze svých niter hluboké myšlénky navazujíc na dlouhou tradici revolucionářů, rebelů a bojovníků za svobodu lidského ducha. Tomáš Klus byl se svým duchaplným dílem Pánubohu do oken zřejmě umělecky nejdál - od skutečného umění, a proto to schytal za všechny. S odstupem času je zřejmé, o jak krátkodechý produkt šlo, doplnil jsem tedy svou veršovánku dějepravnými vysvětlivkami.

Žijeme v době, kdy …

23. února 2012

… kdy nejsledovanější televize v hlavních zprávách testuje, jestli v mrazu zmrzne voda. V době, kdy jsou za počmárání bezkrevných, bezpohlavních a bezcharakterních plakátových ksichtů politiků odsuzováni lidé jejich příbuznými. V době, kdy jasné miliardové škody nejdou dokázat a nemají šanci dospět k soudu. V době, kdy politika je jen odváděním pozornosti od skutečného byznysu. V době, kdy se firmám odpouštějí platby za znečištění ovzduší proto, že se totéž nedá hlídat u domácností. V době, kdy se ruší benefity veřejné dopravy v řádech desítek milionů, zatímco se proinvestovávají zbytečné dopravní stavby v řádech desítek miliard a jedna nefunkční dopravní karta vyjde na osm set miliónů. Kdy se kácejí zdravé stromy v parcích uprostřed měst a místo nich sázejí nové. Kdy se staví stále nové prázdné byty a kanceláře na předměstích a centra měst se vylidňují. Kdy se stavební pozemky prodávají developerům v ceně trvalého travního porostu. Kdy se dálnice vedou chráněným územím, protože jinudy by to bylo levnější a rychlejší. Kdy prezident je ochoten přivazovat se řetězy kvůli nové knihovně, zatímco pár metrů vedle vyrůstá bez povšimnutí kohokoliv dvacetkrát dražší investiční a dopravní tunel. Kdy se dobrovolníci musí přivazovat ke stromům v národním parku, aby zabránili jejich pokácení, ke kterému vedení parku ještě nezískalo povolení (a nakonec proti nim zasáhne policie, což soud potvrdí jako nezákonné stejně jako samotnou těžbu dřeva). V době, kdy kustodi fotbalové reprezentace kradou bagry. V době, kdy se bezdomovcům staví stany až po skončení zimy. V době, kdy se penzijní reforma provádí na základě návrhu komise penzijních fondů. Kdy kouření v restauracích nejde zakázat, protože by to ohrozilo lidskou svobodu. V době, kdy muži dvakrát neúspěšně absolvují sebevraždu skokem z okna, aby mezi tím zabili svou ženu. V době, kdy je Michal David k nezastavení a hypermarkety podobně prošlé zboží nabízejí zákazníkům ve výhodných akcích a s novým datem spotřeby. Kdy je levnější celodenní výlet do Německa i se štrůdlem a bratwurstama než shopping víkend v českém Palladiu. Kdy místo limetky stačí citron a místo citronu sójová omáčka a taťka mlaská nad óbrmňamkou. Kdy na veřejnoprávní televizi hlavní komentář na téma rodina pronáší Agáta Hanychová. V zemi, kde žije Petr Kotvald. V zemi, kde největší politickou událostí je změna způsobu volby prezidenta a největší šanci v ní má beznázorový a bezpáteřní byrokrat. V zemi, kde prezident krade pera a pak jimi podepisuje milosti svým korupčním známým. Kde jeho chráněnci bezstarostně píšou antisemitské texty. V zemi, kde se nejdůvěryhodnějšími médii prohánějí vymyšlené zprávy o romských pokladnících kradoucích peníze romských stran a média zcela vážně probírají šance česko-japonského univerzála v prezidentské volbě. Kde nejvýznamnější firmy nesídlí, protože Kypr. Kde je zakázán komunismus zákonem a v parlamentu nás zastupuje komunistická strana. V zemi, která je schopná podepsat mezinárodní dokument o boji proti padělkům omezující svobodu na internetu, a pak z něj vycouvat, protože neví, co je v něm obsaženo. V zemi, která není schopná podepsat evropský dokument, protože neví, jestli s ním souhlasí, nebo nesouhlasí. V zemi, která přejde na nový systém vyplácení sociálních dávek tak, že je není schopna vyplácet. (Následně osvědčený recept zopakuje i s registrem vozidel.) V zemi, kde ubývá věřících, přibývá kněží a odluka církve od státu potrvá desítky let. Kde pravidelná siesta ministra zahraničí na oficiálních jednáních působí sympaticky. V zemi, kde ministr školství neumí česky, neumí počítat a vlastně neumí vůbec nic. Kde nejhlasitější lobby do školních osnov tlačí asexuální výchovu a národní sebeukájení. Kde pirátství je nárok, protože svoboda a proti monopolům. Kde není možné zakázat hazard, protože papírově přispívá na dobročinné účely. Kde ministr může za tisícovku zfackovat drzého spratka a být na to ještě hrdý. Kde jsou invalidní místa určena mentálně postiženým ve velkých autech a s poznávacími značkami, které obsahují náhodně se opakující stejné číslice. Kde policajti nekompromisně hlídají překročení limitu 30 km/h uprostřed polí. Kde dupnout na brzdu těsně před pomalým autem je považováno za výchovné a kde je jízda v pravém pruhu na dálnici srabáctví. Kde postavit cokoliv navzdory limitům, předpisům a povolením je trestáno pokutami v ceně dvou ytongových cihel. Kde se odvážným divadlům nedostává prostředků a ministerstvo kultury dotuje vyhlašování divadelních cen. Kde vyhlášení filmových cen moderuje Lucie Bílá. V zemi, kde nevítězí Google, ale pravda. V zemi, kde včera nebylo, dnes je dnes a zítřek nic neznamená. V zemi, kde všichni všemu rozumějí a nikdo nic nezmůže. Tak. Tak určitě.

Poznámka pod čarou času:

Jakkoliv většina reakcí na tento text byla pozitivních, nemálo komentářů poukazovalo na můj přehnaný negativismus. Jako by provokativní elegie poukazující na absurditu doby vyžadovala vyváženost veřejnoprávního druhu se stejným počtem pozitivních příkladů. Výskyt absurdit a míra jejich nepochopitelnosti se přitom od té doby znásobuje geometrickou řadou. Jakákoliv satira už dávno nestačí držet krok s tím, co se ve veřejném prostoru děje - vymýšlet vtipné a humorné karikatury je jen nošením rozkradeného dříví zpátky do českého lesa. U řady lidí tento trend však možná paradoxně, možná logicky vede spíše k rezignaci, akceptaci a mávání rukou nad vším, co se děje, než k větší aktivizaci jejich občanského povědomí a postoje. Popřípadě, což je ještě horší, k hledání a volbě alternativ, které namísto věcných řešení jednotlivých dílčích a konkrétních problémů volí jednoduchá a ještě více paušalizující.

Pečovat o svou zahradu

8. července 2013

Při sekání trávy se skvěle relaxuje. Hlava vypíná obvyklý stres a nechává se unášet pravidelným rachotem sekačky, plynulým pohybem po zahradě a vůní usekaných stébel smíchanou se zplodinami benzínu. Typická chalupářská idyla pak mysl nese za obzor všedních dnů…

I Voltairův Candide při hledání nejlepšího ze všech možných světů nakonec pochopil, že to nejdůležitější je „obdělávat svou zahradu“. Jako národ odkojený Čapkovými zahradnickými radami a povznesený do výšin amatérského kutilství naléhavou dikcí Přemka Podlahy a písní o parazitickém sousedovic Toníčkovi bychom takovému závěru měli rozumět – skalkám, rajčatům, muškátům a afrikánům dokážeme věnovat nekonečnou trpělivost, každoročně podnikáme nájezdy na plevel a ničíme ho ručně i chemií, trpělivě a důsledně kultivujeme vyhrazený prostor – každý dle svého vkusu, preferencí a potřeb. Někdy to vypadá bídně, na výsledku se leckdy podepisují možnosti finanční, tvůrčí i materiálové, ale ta snaha, ta vytrvalost!

Když však rozšíříme pohled na zahradu společnou, rázem motivace, síly a odhodlání ubývá, převládá znechucení, frustrace a únava materiálu. Veřejný prostor delegujeme na zahradníky, kterým jednou za čas rozdáme karty, a tím to pro nás většinou končí, popřípadě se jen ostentativně pohoršujeme.

Přitom i v politice platí, že plevel roste sám od sebe, rychle a bez ohledu na podmínky, s extrémní odolností a vůlí k životu. Ovšem proces, který opakovaně, ochotně a trpělivě dokážeme podstupovat kvůli zelenině či sukulentům, se řadě z nás zdá absurdní, pokud jde o daně, veřejnou dopravu, veřejné zakázky, školy a nemocnice. A zatím nám zahradníci nechávají veřejný prostor zarůst plevelem tak, že za chvíli nepůjde prosekat.

Je to tím, že dokážeme za výsledkem jít jenom na vlastním? Že společné vnímáme vlastně jako cizí? Proč si pak tolik stěžujeme? Proč čekáme, že se o společné někdo postará, když se o to nestaráme sami?

A pak mi při sekání padl zrak na naši mátu, která zabrala už čtyřnásobek původního prostoru, a já našel vysvětlení. Když je plevel nutný pro namíchání mojita, není divu, že se jeho negativa relativizují. Příslib opojného večera snadno zaplaší obavu z ranní kocoviny. A to i tehdy, když s přísliby i kocovinou máme bohaté zkušenosti. Nebo tu snad někdo touží odvykací kúře?

Poznámka pod čarou času:

Fascinuje mě, že se stále dokola pohybujeme od kocoviny ke kocovině, že fázi očekávání donekonečna střídá fáze zklamání, a přesto nepřestáváme doufat v hrdinné rytíře, kteří nás vysekají ze zakletého zámku. Nedochází nám, že v tom zámku zarostlém růžemi spíme jen o vlastní vůli a že jsme to jen my, kdo musí sebrat odvahu a odhodlání prosekat se z něj do velkého světa.

O autorovi

Ján Simkanič (*1978)

- typický federální produkt česko-slovenského manželství

- povahou nadšenec, ironik, idealista, skeptik

- duchem novinář, vydavatel, scénárista a režisér

- prací ve vydavatelství Internet Info

- způsobem práce kavárenský povaleč a noční můra

- příležitostný blogger na Simindr.cz

- posedlý twitterista @Simindr

- duchovní Křišťálové Lupy

- „básník ve své kanceláři“ (© Tomáš Hanák)

- workoholik, lenoch, milovník města a venkova

Table of Contents

Přede vším

České nesvědomí aneb Putování české duše do světa za zrcadlem

S tou historií nám to pořád nějak nejde (Mašínové, estébáci, chalupáři)

Nad případem Kundera

Jak se vymanit z pout doby a sebe samého

Proč dnes chybí Karel Kryl

Nohavica a jeho matná interpretace vlastního osudu

Podivný koncert Jarka Nohavici v Lucerně

Řekni, kde ti chlapi jsou?

Chtějí Češi demokracii?

Blokáda téhle země trvá už dlouhé roky

Bída českých elit aneb Proč Paroubkovi vajíčka nepomůžou, ale nám možná ano

Rath, Šafr, novořeč a chucpe

Jsem Petr Nečas, premiér této země, Bože, smiluj se!

Politické vyznání Jana Fischera – směj se paňáco!

Tomio teda vyndej aneb o Okamurovi, médiích a sklizni zasetého

Proč o výsledku 1. kola prezidentských voleb rozhodly sociální sítě

Jak se Miloš Zeman mýlí (lže) o Lex Schwarzenberg

Proč Miloš Zeman prohraje volby

Selhání Václava Moravce aneb O roli médií v prezidentské volbě

Tragika české politické žurnalistiky

K čemu jsou české deníky?

Koho zajímá nějaký Turecko?

Entropa – jedna chyba za druhou

Icebreakery Miloše Zemana pro zahraniční návštěvy

Já chci taky svůj protest song!

Žijeme v době, kdy …

Pečovat o svou zahradu